Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Адвокат Соляник Ігор Миколайович, який діє в інтересах позивачки\~ [PERSON] , в липні 2024 року через «Електронний суд» звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до відповідачки\~ [PERSON] , де просив суд: визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності за набувальною давністю на квартиру в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 70,5 кв.м., житловою площею 53,3 кв.м., допоміжною нежитловою площею 17,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 17.04.2024 року за позивачкою визнано право власності на квартиру у житловому будинку за набувальною власністю. В той же час, рішенням суду не було враховано, що визнанню права власності підлягають також надвірні господарські будівлі та споруди, які були побудовані за час проживання позивачки у даній квартирі. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 25.07.2024 року, провадження по справі було відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Витребувано у позивача додаткові відомості та документи. В ході підготовчого судового засідання на адресу суду надійшла заява відповідачки про визнання позовних вимог від 25.07.2024 року. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 20.08.2024 року було закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті, відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачкою та додатково витребувано з Казанківського районного суду Миколаївської області цивільну справу № 478/209/24. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 17.09.2024 року було закрито провадження в цивільній справі № 478/875/24 за позовною заявою адвоката Соляника І.М., який діє в інтересах позивачки\~ [PERSON] до\~ [PERSON] в частині позовних вимог про визнання за [PERSON] , [INFO] , права власності за набувальною давністю на квартиру в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Розгляд іншої частини вимог продовжено. Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового засідання були повідомленні вчасно та належним чином, просили суд провести судове засідання без їх участі. Суд вважає можливим провести судовий розгляд справи по суті без участі сторін. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та витребувану судом цивільну справу № 478/209/24 судом встановлено наступне. Як вбачається з технічного паспорту (інвентаризаційна справа № 49), складеного ТОВ «УКР ЮР ТЕХ» за замовленням позивачки [PERSON] та витягу з Реєстру будівельної діяльності за № ТІ01:9322-9792-8763-1580 то, в [ADDRESS] у житловому будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 11-13, 19-27). Вказаний будинок садибного типу складається з: квартири [ADDRESS] в житловому будинку, загальною площею 70,5 кв.м.; п`яти сараїв; погрібу; літнього душу; вбиральні; навісу; огорожі. Зі звіту про оцінку майна судом встановлено, що вартість квартири у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] складає 98\~326,00 грн (а.с. 28-33). Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 17.04.2024 року у справі № 478/209/24 було задоволено позов адвоката Соляника Ігора\~Миколайовича,\~який діє\~в інтересах [PERSON] до [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14-16). З вказаного судового рішення вбачається, що, починаючи з 2002 року [PERSON] безперервно, добросовісно та відкрито володіє квартирою в житловому будинку по [ADDRESS] , який було зареєстровано за [PERSON] . Судом було встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] є її донькою та єдиною спадкоємицею, яка не прийняла спадщину. Таким чином, наведеним судовим рішенням встановлено обставини, які не підлягають повторному доказуванню в силу норм частини четвертої статті 82 ЦПК України. З дослідженого судом акту комісії від 12.06.2024 року № 12 вбачається, що з 2002 року позивачка займається облаштуванням своєї садиби, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на ній збудовано господарські сараї в кількості п`яти споруд, літній душ, убиральня та навіс (а.с. 10). З дослідженого судом акту комісії від 30.07.2024 року № 17, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] знаходяться: сарай, збудований у 2006 році; погріб, збудований у 2006 році; сарай, збудований у 2007 році; два сараї, збудовані у 2008 році; літній душ, збудований у 2008 році; сарай, збудований у 2009 році; вбиральня, збудована у 2009 році та навіс, збудований у 2010 році (а.с. 57). Також, з наданих позивачкою додаткових пояснень та доказів, а саме: Державного акту на право власності на земельну ділянку. серії ЯИ № 756681, виданого 22.11.2010 року вбачається, що земельна ділянка під господарськими будівлями та спорудами належить чоловіку позивачки [PERSON] Встановивши наведені обставини, суд враховує наступне. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто\~це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, таких як: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. Таким чином, за сукупністю певних умов, відповідна особа наділена правом звернутися до суду для вирішення питання щодо визнання за нею права власності на об`єкти нерухомості за набувальною давністю. В той же час, як встановлено судом, відповідачка [PERSON] не може вважатися належним відповідачем у справі. Такого висновку суд приходить за результатами досліджених матеріалів позовної заяви, з яких чітко вбачається, що господарські будівлі та споруди були побудовані позивачкою в період з 2006-2010 р.р. на земельній ділянці, яка належить чоловіку позивачки. При цьому, з матеріалів цивільної справи № 478/209/24 вбачається, що відповідачкою не було прийнято спадщину на квартиру [ADDRESS] . З наведеного вбачається, що відповідачка [PERSON] не має відношення до нерухомого майна, про право на яке за набувальною давністю заявляє позивачка. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі в цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. До аналогічних\~висновків дійшла\~Велика Палата\~Верховного Суду\~в постанові\~у пункті 39 постанови від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19), де зазначено, що\~належним відповідачем має бути\~така\~особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачці заявлені до неналежного відповідача по справі, у зв`язку з чим в задоволенні її позову слід відмовити. Відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed