Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

06.06.2024 року з Суворовського районного суду м. Одеси надійшла цивільна справа за підсудністю, відповідно до якої вбачається, що позивач звернувся до суду\~ з зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача суму шкоди в порядку регресу у розмірі 236\~835.00 гривень та\~ суму судових витрат у розмірі 3 552.53 гривень судового збору. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.11.2020 року [PERSON] керуючи автомобілем «ВАЗ» (номерний знак [NUMBER] ), здійснював рух по об`їзній автодорозі зі сторони м.Одеса, у напрямку с.Усатове. Проїжджаючи ділянку автодороги, а саме 3 км. + 900 м. скоїв наїзд на пішохода [PERSON] (надалі - Потерпілий). У результаті ДТП [PERSON] загинув на місці події. За фактом ДТП, дії Відповідача кваліфіковано за ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України. Відповідні відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020160000001311 від 25 листопада 2020 року. Постановою слідчого\~СУ ГУНП\~в Одеській\~області Толкачова\~Сергія Володимировича,\~від 30.10.2021\~року кримінальне\~провадження,\~внесене до\~Єдиного реєстру\~досудових розслідувань\~за №12020160000001311\~від 25\~листопада 2020\~року,\~закрито у\~зв`язку з\~встановленням відсутності\~в діях\~Відповідача складу\~кримінального правопорушення\~передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність Відповідача не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. \~ \~ \~ \~Представник потерпілих вчасно звернувся до позивача з відповідним переліком документів та позивач відшкодував завдану відповідачем шкоду внаслідок ДТП у розмірі 236\~835.00 гривень. \~ \~ \~ \~Оскільки на момент завдання шкоди потерпілому, цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то згідно приписі ст.38.2 Закону у позивача після здійснення регламентної виплати потерпілим, виникло право регресної вимоги до відповідача у розмірі 236\~835.70 гривень, у зв`язку чим позивач змушений звернутися до суду. Таким чином МТСБУ виконало покладений на нього Законом обов`язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Оскільки зазначена шкода особисто винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі, у зв`язку з цим позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. \~Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 07.06.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 11:00 годину05.08.2024року (а.с.42), про що було сповіщено сторін по справі (а.с.41). У судове засідання 05.08.2024 року: - представник позивача, будучи належним чином повідомленим (а.с.50), до суду - не з`явився, на адресу суду не надсилав жодних заяв чи клопотань; - відповідач, повідомлявся згідно вимог чинного законодавства до суду не з`явився будь-яких заяв та клопотань не надавав. Ухвалою суду\~від \~05.08.2024\~року було\~закрито підготовче\~засідання та\~призначено справу\~до судового\~розгляду на\~ 09:00\~годину 10.09.2024\~року (а.с.51). \~ \~ \~ \~22.08.2024 року через підсистему "Електронний суд" надійшло клопотання від представника позивача Моторного (транспортного) страхового бюро - адвоката Сечко Сергія Володимировича про проведення судового засідання за допомогою відеоконференції з використанням власних технічних можливостей через систему ВКЗ.(а.с.55-56). В судове засіданні 10.09.2024 року: - представник позивача з технічних причин не зміг вийти на відеоконференцзв`язок, разом з цим надіслав до суду заяву про підтримання позовних вимог, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі (а.с.64-66); - відповідач, повідомлявся згідно вимог чинного законодавства, суд надсилав ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками та судову повістку-виклик за адресою місця реєстрації відповідача: [ADDRESS] , яка підтверджується довідкою № 305 за підписом старости с. Дмитрівка, Городненської сільської ради Болградського району Одеської області від 05.07.2023 (а.с.71) та довідкою Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (а.с.74), а також за адресою відповідача, вказаною в позовній заяві: [ADDRESS] (а.с.72). Згідно ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (ч.2). Поштове повідомлення було вручено відповідачу належним чином, з проставленням особистого підпису за адресою постійного місця реєстрації (а.с.63). Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач по справі повідомлений належним чином про час та місце розгляду даної справи. Будь-яких заяв, пояснень, заперечень щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, від відповідача до суду не надходило. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України (а.с.2 зворотна сторінка, а.с.64). Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 24.11.2020 року [PERSON] керуючи автомобілем «ВАЗ» 21083 (номерний знак [NUMBER] ), здійснював рух по об`їзній автодорозі зі сторони м.Одеса у напрямку с.Усатове. Проїжджаючи ділянку автодороги, а саме 3 км. + 900 м. скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] (надалі - Потерпілий). У результаті отриманих тілесних ушкоджень під час ДТП [PERSON] загинув на місці події. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25.11.2020 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] - помер [INFO] (а.с.19). За фактом ДТП дії відповідача кваліфіковано за ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України. Відповідні відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020160000001311 від 25 листопада 2020 року. Постановою слідчого СУ ГУНП в Одеській області слідчого Толкачова Сергія Володимировича, від 30.10.2021 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020160000001311 від 25 листопада 2020 року, закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діях Відповідача складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України (а.с.5-11). Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач [PERSON] на дату дорожньо-транспортної пригоди мав чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів. Згідно інформації про коло осіб першого ступеня споріднення по відношенню до загиблого пішохода [PERSON] є його батьки: батько [PERSON] та мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 08.05.1979 року (а.с.20, 21, 22). Згідно довідок про доходи № 9211252495031244, №5034319705007012 виданих на ім`я [PERSON] . [PERSON] вони є пенсіонером та отримують пенсію за віком (а.с.14 зворотна сторінка, а.с.15 зворотна сторінка). 06 січня 2021 року [PERSON] який діє в інтересах [PERSON] та [PERSON] на підставі довіреностей (а.с.23-24), своєчасно подав до Моторного (транспортного) страхового бюро України, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду в результаті якої загинув [PERSON] (13) та заяви на виплату страхового відшкодування та на поховання (а.с.14-17). МТСБ України прийнято до уваги накладні про фактичні затрати на поховання та встановлення пам`ятника, які понесли потерпілі (а.с.18, 25). Згідно довідки МТСБ України №1 від 14.12.2021 року визначено розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих в розмірі 236\~835.70 гривень (а.с.26 зворотна сторінка). У подальшому МСТСБ України постановило наказ №3.1/9893 від 15.12.2021 року про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих [PERSON] та [PERSON] в розмірі 236\~835.70 гривень (а.с.26). Матеріалами справи підтверджено, що позивач МТСБУ відшкодував завдану відповідачем шкоду внаслідок ДТП та сплатив на користь батьків загиблого [PERSON] та [PERSON] майнове відшкодування у розмірі 236 836.70 гривень, що підтверджується відповідним платіжним дорученнями № 1108207 від 18.12.2021 року (а.с.27). Оскільки відповідач у досудовому порядку на звернення позивача щодо відшкодування понесених ним виплат не відреагував, такі виплати не компенсував, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відповідно до частин першої і другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на вказані положення статті 509 ЦК України та з урахуванням вимог статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди у повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі. Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). Відповідно до ст.3 Закону № 1961-IV метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. У ст.5 Закону визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно ст. 6 Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Відповідно до ст.27 Закону України страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України визначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05.06.2019 у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15.08.2019 у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02.10.2019 у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11.12.2019 справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому володілець джерела підвищеної небезпеки за встановлених обставин зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що володільцем джерела підвищеної небезпеки автомобіля ВАЗ-2108, р/н [NUMBER] , є [PERSON] , під керуванням якого відбулася ДТП та відповідальність якого не була застрахована та була завдана шкода потерпілим [PERSON] та [PERSON] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за його участі. Як було встановлено судом, 24.11.2020 року [PERSON] керуючи автомобілем «ВАЗ» (номерний знак [NUMBER] ), здійснював рух по об`їзній автодорозі зі сторони м.Одеса, у напрямку с.Усатове. Проїжджаючи ділянку автодороги, а саме 3 км. + 900 м. скоїв наїзд на пішохода [PERSON] внаслідок чого останній загинув на місці події. Втім на момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність Відповідача не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відтак, в силу вказаних норм матеріального закону, на таку особу покладається обов`язок відшкодувати завдану внаслідок ДТП матеріальну шкоду. Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлений обов`язок власників транспортних засобів застрахувати цивільно-правову відповідальність водіїв, які керують застрахованим транспортним засобом. Разом із цим, з матеріалів справи вбачається, а відповідачем не оспорюється те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди такий учасник справи не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а відтак не виконав законодавчо покладений на нього обов`язок. Відповідно до п.22.1. ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п.27.4. ст.27 Закону «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджуються такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, зокрема, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до пункту 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Оскільки відповідач на момент вчинення ДТП не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь МТСБУ в порядку регресу відповідних документально підтверджених витрат, пов`язаних із виплатою страхового відшкодування саме у розмірі 236 835.70 гривень. Саме такий розмір страхового відшкодування було сплачено позивачем за платіжним дорученням № 1108207 від 16.12.2021 року на рахунок АТ «Райффайзен Банк». Зазначення у призначенні платежу у такому платіжному документі «виплата по справі №73482, згідно наказу № 3.1/9893 від 15.12.2021р.» дає суду обґрунтовані підстави вважати, що вказана сума була виплачена позивачем саме в порядку відшкодування завданої шкоди батькам загиблого [PERSON] на рахунок страхової компанії, яка діяла від їхнього імені. Так, відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто, сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Відповідно до рішення ЄСПЛ «Проніна проти України» № 63566/00, §23 від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В даному випадку стороною відповідача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб спростовували розрахунок страхового відшкодування, наданий суду стороною позивача, та підтверджували те, що такі затрати не були понесені потерпілими в наслідок гибелі сина в результаті ДТП. Відтак вимоги Позивача про відшкодування в порядку регресу виплат, пов`язаних з регламентною виплатою є доведеними, та такими, що ґрунтуються на вищенаведених нормах чинного законодавства. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Зокрема, слід стягнути із [PERSON] на користь позивача грошову суму у розмірі 236 835.70 гривень, як суму виплаченого страхового відшкодування. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 552 грн. 53 коп.. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved