Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

У грудні 2023р. позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: стягнути з відповідачки свою на користь заборгованість у загальному розмірі 40529,19 грн., що складається з заборгованості за: - договором від 07 березня 2020 року №142849747 (далі по тексту - кредитний договір № 142849747) у розмірі 30958,18 грн.; - договором про надання споживчого кредиту від 30 серпня 2020 року №10002280481 (далі по тексту - кредитний договір № 10002280481) у розмірі 3600,72 грн.; - договором про надання фінансового кредиту від 23 червня 2020 року №2559437 (далі по тексту - кредитний договір №2559437) у розмірі 5970,29 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07 березня 2020 року між відповідачкою та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» було укладено кредитний договір №142849747, відповідно до якого Товариство зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 600,00 грн.; строком на 9 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,66% на добу. Кредитний договір № 142849747 неодноразово пролонговувався, шляхом збільшення тіла кредиту та відповідно до останньої додаткової угоди від 19 травня 2020р. до Кредитного договору №142849747 сукупна вартість кредиту складає 16432,82 грн., що включає в себе суму кредиту у розмірі 11648,00 грн., процентів за користування кредитом у розмірі 4783,91 грн., з терміном повернення 30 травня 2020р. 28 листопада 2018р. між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» зобов`язується відступити ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження за плату на умовах, визначених даним договором факторингу. В подальшому, 20 жовтня 2022р. між ТОВ «Таліон Плюс» та позивачем було укладено Договір факторингу №20102022, відповідно до якого ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язується відступити позивачу права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а позивач зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження за плату на умовах, визначених даним договором факторингу. Таким чином, позивачу було передано право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором №142849747, укладеним з відповідачкою. 20 серпня 2020р. між відповідачкою та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» було укладено кредитний договір №10002280481, відповідно до умов якого Товариство зобов`язується надати позичальникові кредит у розмірі 900,00 грн., строком 30 календарних днів, та річною процентною ставкою 540,20% (1,48% в день). 11 травня 2021р. між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та позивачем було укладено Договір факторингу №11052021, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» зобов`язується відступити позивачу права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а позивач зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження за плату на умовах, визначених даним договором факторингу. Таким чином, позивачу було передано право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором №10002280481, укладеним з відповідачкою. 23 червня 2020р. між відповідачкою та ТОВ «Авентус Україна» було укладено кредитний договір № 2559437, відповідно до якого кредитодавець надає позичальнику кредит у гривні в розмірі 4000,00 грн., строком на 30 днів, зі сплатою процентної ставки - 1,43% в день. 26 березня 2021р. між ТОВ «Авентус Україна» та позивачем було укладено договір факторингу №26032021, у відповідності до умов якого первісний кредитор передає (відступає) позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників, в тому числі за кредитним договором № 2559437. Відповідачка свої зобов`язання за зазначеними кредитними договорами належним чином не виконує, щомісячні платежі за кредитними договорами, в термін, що встановлений умовами даних кредитних договорів, не здійснює, решта заборгованості не повертається, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом про стягнення сум заборгованості за кредитними договорами. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2024р. матеріали цивільної справи були передані за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 лютого 2024р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2023р. відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. 21 березня 2024р. на адресу суду від представника відповідача адвоката Яресько Т.В. надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача, заперечуючи проти позову, зазначила, що, позивачем разом з позовною заявою не додано жодного первинного бухгалтерського документу, що б підтверджував факт перерахування відповідачці коштів та наголошував, що подані платіжні інструкції по кредитному договору №142849747 не відповідають вимогам ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», акцентував увагу, що розрахунки заборгованості складені самим позивачем та містять лише відомості щодо загального розміру несплаченого тіла кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, що унеможливлює встановити реальний розмір заборгованості. Також у відзиві сторона відповідача наголошувала на безпідставності нарахувань первісними кредиторами процентів поза межами строку кредитування, що суперечить сталим правовим позиціям Верховного Суду, а саме, постановам Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018р. у справі № 444/9519/12 (п.п. 53-54, 90-91), від 25 травня 2021р. у справі №149/1499/18, від 05 квітня 2023р. по справі № 910/4518/16 щодо неможливості нарахування процентів за користування кредитом після закінчення домовленого сторонами строку кредитування. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. 26 березня 2024р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що оскільки зазначені кредитні договори у відповідності до вимог законодавства недійсними не визнані, то в силу ст. 204 ЦК України щодо них діє презумпція правомірності правочину. Аналогічні твердження позивач висловив і щодо договорів факторингу. Окрім того, зазначив, що посилання сторони відповідача на неналежність поданих позивачем розрахунків заборгованості, як доказів наявності заборгованості не може бути врахована та не може бути підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та відмовити відповідачці у відшкодуванні витрат на правову допомогу. Також, разом з відповіддю на відзив позивач долучив детальні розрахунки заборгованості від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та від ТОВ «Таліон Плюс» по кредитному договору № 142849747, від ТОВ «Авентус Україна» по кредитному договору № 2559437 та копію платіжних доручень по кредитному договору № 142849747. Заперечення на відповідь на відзив, стороною відповідача не подавались. В судове засідання, 19 вересня 2024р. сторони, не з`явились про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вбачає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність, сторін, третьої особи. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 07 березня 2020р. між відповідачкою та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» було укладено кредитний договір №142849747. Відповідно до умов кредитного договору №142849747 відповідачка отримала кредит без конкретної споживчої мети у розмірі 600,0 грн., строком на дев`ять днів, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у договорі. Договір підписаний з боку позичальника електронним підписом з одноразовим ідентифікатором M3B9X74G, відправленим 07 березня 2020р. о 16:23:27, введеним 07 березня 2020р. о 16:24:05. Разом з позовною заявою позивачем були долучені додаткові угоди до кредитного договору №142849747: від 08 березня 2020 року, від 16 березня 2020р., від 21 березня 2020 р., від 31 березня 2020 р., від 04 квітня 2020 р., від 08 квітня 2020 р., від 15 квітня 2020 р., від 30 квітня 2020 р. (три додаткові угоди), від 10 травня 2020 р., від 12 травня 2020 р., від 19 травня 2020р., від 28 травня 2020р. Однак, жодна з даних додаткових угод не підписана електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, як і в будь-який інший спосіб, передбачений Законом України «Про електронну комерцію». З боку ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» підписантом зазначено директор Андронікова О.О . Позивачем, разом з позовною заявою, були подані також копії платіжних інструкцій від 07 березня 2020р., 08 березня 2020р., 21 березня 2020р., 04 квітня 2020р., 08 квітня 2020р., 15 квітня 2020р., 30 квітня 2020р. (дві платіжні інструкції), 10 травня 2020р., 12 травня 2020р., 19 травня 2020р., які підписані директором ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» Сергієм Сінченко, який в зазначені дати не був директором ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога». Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитні договори укладаються у письмовій формі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Кредитний договір від 07 березня 2020р. № 142849747 був підписний одноразовим ідентифікатором M3B9X74G. Так, відповідачка, у наданому відзиві не оспорювала наявність укладеного та підписаного первісного договору одноразовим ідентифікатором, оспорювала підписання додаткових угод до кредитного договору. Як зазначав, суд вище додаткові угоди від 08 березня 2020р., від 16 березня 2020р., від 21 березня 2020р., від 31 березня 2020р., від 04 квітня 2020р., від 08 квітня 2020р., від 15 квітня 2020р., від 30 квітня 2020р. (три додаткові угоди), від 10 травня 2020р., від 12 травня 2020р., від 19 травня 2020р., від 28 травня 2020р. вносять істотні умови до кредитного договору від 07 березня 2020р. № 142849747, а тому, у відповідно до ч. 1 ст. 654 ЦК України, мали вчинятися в тій же формі, що й кредитний договір, а отже в письмовій формі з наявним електронним підписом. У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У ч. 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч. 2 ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021р. у справі № 441/1325/16-ц (провадження № 61-20329св19) зроблено висновок, що «правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність». Таким чином, подані позивачем додаткові угоди до кредитного договору №142849747 є нікчемними. Щодо доказів наявності у нього права вимоги за кредитним договором №142849747 позивачем було подано разом з позовною заявою Додаткову угоду від 31 грудня 2020р. № 26 до Договору факторингу від 28 листопада 2018 року №28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», Договір факторингу від 20 жовтня 2022р. № 20102022, укладений між позивачем та ТОВ «Таліон Плюс», Витяг з Реєстру прав вимоги від 21 жовтня 2021р. № 1 до Договору факторингу від 20 жовтня 2022р. №20102022, а також, розрахунок заборгованості за кредитним договором № 142849747, складений представником позивача. В подальшому, разом з відповіддю на відзив, позивачем долучено розрахунки заборгованості за кредитним договором № 142849747, складені представниками ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс». Як вбачається з Додаткової угоди від 31 грудня 2020р. № 26 до Договору факторингу від 28 листопада 2018р. № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», сторони дійшли згоди викласти Договір факторингу від 28 листопада 2018р. №28/1118-01 в новій редакції, а саме, що згідно п. 2.1 розділу 2 Договору факторингу клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 1.3 Договору факторингу визначено, що під правом вимоги розуміються всі права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Пунктом 1.2 Договору факторингу визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги. Відповідно до п. 1.5 Договору факторингу встановлено, що реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за договором. Форма вказаного реєстру наведена в додатку № 1 до договору. Водночас, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які реєстри прав вимоги щодо переходу прав вимоги за кредитним договором №142849747 від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон Плюс». Відповідно до положень ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). Згідно з ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018р. у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018р. у справі № 910/11965/16. Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023р. у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021р. у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021р. у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021р. у справі № 5026/886/2012, тощо). У справі, що розглядається, судом встановлено, що позивач мотивує свої вимоги тим, що право вимоги від первісного кредитора ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» перейшло до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», на підставі договорів факторингу, які були укладені 28 листопада 2018р. та 20 жовтня 2022р., та на підставі додаткових угод, якими продовжено строк дії договору факторингу від 28 листопада 2018р. №28/1118-01. Однак, як вже зазначалося вище, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу переходу права вимоги за кредитним договором №142849747 від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», а по-друге, кредитний договір №142849747 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та відповідачкою був укладений 07 березня 2020р., тобто більше, ніж через рік після укладення 28 листопада 2018р. Договору факторингу №28/1118-01 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс». Право вимоги до відповідачки вказано лише у реєстрі прав вимоги №1 від 21 жовтня 2022р., і не існувало на момент укладення Договору факторингу від 28 листопада 2018р. №28/1118-01. Вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» щодо відповідачки на момент укладення Договору факторингу від 28 листопада 2018р. № 28/1118-01 не було, та сторони зазначеного договору факторингу не могли передбачити, що 07 березня 2020р. ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» буде укладено кредитний договір з відповідачкою. Отже, на момент укладення Договору факторингу від 28 листопада 2018р. №28/1118-01, за яким відступлено права вимоги за кредитним договором №142849747, боргові зобов`язання відповідачки перед первісним кредитором ще не існували, відтак і не могли бути відступлені права кредитора за цим договором факторингу. Оскільки на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником, то у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс» на підставі Договору факторингу від 28 листопада 2018р. № 28/1118-01. Крім того, на час укладення такого договору сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, оскільки предмет не індивідуалізовано належним чином. Таким чином, суд приходить до висновку щодо відмові в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 142849747. Щодо кредитного договору №10002280481, укладеного між відповідачкою та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», то судом встановлено, що відповідно до п.1.1 цього кредитного договору, за цим договором Товариство зобов`язується надати позичальникові кредит у гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користуванням ним відповідно до умов цього договору та виконати інші обов`язки, передбачені цим договором. Відповідно до п.1.2 кредитного договору №10002280481 сума на яку надається кредит становить 900,00 грн., строк користування кредитом 30 календарних днів (п.1.3 кредитного договору № 10002280481). Умовами п. 1.6 кредитного договору № 10002280481 передбачено, що орієнтовна реальна річна процентна ставка становить 540,2% річних, а орієнтовна загальна вартість кредиту складає 1299,60 грн. (п.1.7 кредитного договору №10002280481). На підтвердження наявності права вимоги за кредитним договором №10002280481, а також розміру заборгованості, позивачем подані витяг з Договору факторингу від 11 травня 2021р. № 11052021, укладений між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», витяг з Акту прийому-передачі Реєстру боржників від 11 травня 2021р. за Договором факторингу від 11 травня 2021р. № 11052021, витяг з реєстру боржників від 11 травня 2021р. до Договору факторингу від 11 травня 2021р. №11052021, розрахунок заборгованості за кредитним договором № 10002280481, складений представником позивача, а також, розрахунок заборгованості, складений представником ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та інформаційну довідку ТОВ «Платежі Онлайн». Як вже зазначалося судом вище, відповідно до сталих правових позицій Верховного Суду, належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Відповідно до умов Договору факторингу від 11 травня 2021р. № 11052021 визначено, що одинична ціна - ціна придбання Фактором у Клієнта права грошової вимоги однієї із заборгованостей по конкретному боржнику, яка визначається у відсотковому співвідношенні від заборгованості боржника; Ціна продажу - сума грошових коштів, що сплачується фактором клієнту після підписання сторонами Акта прийому Реєстру боржників на умовах даного договору, розмір якої встановлюється згідно з п.3.3 цього договору; Розмір фінансового активу - розмір права грошової вимоги до боржників, що клієнт відступає факторові за цим договором, визначена сторонами згідно з п.3.1 цього договору. Водночас, суд звертає увагу, що з наданого позивачем витягу з Договору факторингу від 11 травня 2021р. №11052021 неможливо встановити ні ціну продажу, ні розмір права грошової вимоги, оскільки сторінки, що містять п.3.1 та п.3.3 Договору факторингу від 11 травня 2021р. №11052021 відсутні, а Акт прийому-передачі Реєстру боржників, який долучено до договору факторингу, також не містить загальної суми заборгованості, що відступається на користь позивача, оскільки є відредагованим. Належними та допустимими доказами відступлення права вимоги є докази, які підтверджують належність виконання правонаступником своїх фінансових зобов`язань за договором відступлення прав вимоги, у зв`язку з чим перехід прав та обов`язків до правонаступника можуть підтверджувати відповідні первинні документи щодо повної оплати відступлення права вимоги (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019р. у справі № 910/16109/14). Як вже зазначалося судом, договір факторингу є відступленням права вимоги за зобов`язаннями до боржників за плату, однак, позивачем не надано жодного документу на підтвердження виконання ним зобов`язань, щодо здійснення оплати за Договором факторингу від 11 травня 2021 року №11052021. Суд враховує також, що за умовами Договору факторингу від 11 травня 2021р. № 11052021 визначено, що Реєстр боржників, який має визначати перелік прав вимоги, формується згідно додатку № 1 до договору факторингу, проте вказаного додатку позивачем суду не надано. Доданий до позову витяг з реєстру боржників від 11 травня 2021р. до Договору факторингу від 11 травня 2021р. № 11052021, сформований працівником позивача в односторонньому порядку, а отже, належним доказом переходу права вимоги за кредитним договором № 10002280481 бути не може. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Враховуючи вищевикладене, доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019р. у справі № 755/2284/16-ц. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018р. № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Однак, зазначені виписки позивачем суду не надані, при цьому позивачем також не було заявлено клопотання про витребування доказів, в порядку, передбаченому ст.84 ЦПК України. Суд вважає, що додатки до договору факторингу (акт прийому-передачі реєстру боржників та витяг з реєстру боржників, в яких зазначено прізвище, ім`я та по батькові боржника, номер договору, дата його укладання та сума боргу) без банківської виписки з особового рахунку позичальника жодним чином не підтверджує, яку суму коштів отримала відповідачка за укладеним договором, яка частина тіла кредиту та відсотків за його користування була сплачена нею, та яка частина сплачена не була стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування. Долучені до позовної заяви документи (договір та додаток до нього, а також таблиця з персональними даними відповідача та умовами кредитування), не містять інформації щодо номера банківської картки відповідачки, зарахування кредитних коштів. Щодо доданої позивачем з клопотанням про долучення доказів інформаційної довідки ТОВ «Платежі Онлайн», то суд акцентує увагу, що вона не є первинним бухгалтерським документом, в розумінні наведених вище норм. Більше того, в силу відсутності в кредитному договорі №10002280481 жодної інформації щодо номера банківської картки відповідачки, є неможливим встановити кому направлялися кошти відповідно до даної довідки, а відсутність призначення даного платежу - підставу для їх перерахування. Розрахунки заборгованості, надані позивачем, не є первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості, а, відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності та розміру заборгованості, на якій наполягає позивач. Самі по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, такі розрахунки заборгованості не підтверджують наявності заборгованості у відповідачки перед позивачем. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, також, і в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №10002280481. З аналогічних підстав не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 2559437, який був укладений між ТОВ «Авентус Україна» та відповідною. Так, протягом всього часу розгляду справи в суді, позивачем не були витребувані, та не надані до суду первинні бухгалтерські документи, що підтверджують факт отримання кредитних коштів відповідачкою, не надані, також, належні докази переходу до позивача права вимоги від первісного кредитора - ТОВ «Авентус Україна», оскільки в матеріалах справи, у Витязі з Договору факторингу від 26 березня 2021р. №26032021, також, як і в попередньому випадку, відсутня інформація щодо ціни продажу та розміру права грошової вимоги, відсутні, і докази які підтверджують належність виконання правонаступником своїх фінансових зобов`язань - докази оплати за договором факторингу від 26 березня 2021р. № 26032021. Щодо листа ТОВ «ФК «Вей Фор Пей» від 11 квітня 2024р. № 4774-ВП, який позивач долучив, як доказ перерахунку кредитних коштів ТОВ «Авентус Україна» відповідачці, суд зазначає наступне. Згідно ст. 17 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції чинній станом на день проведення операції 23 червня 2020р.), форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Документ на переказ може бути паперовим або електронним. Вимоги до засобів формування і обробки документів на переказ визначаються Національним банком України. Документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів та інших документів, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, можуть бути паперовими та електронними. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, встановлених Національним банком України. Згідно пунктів 3.8 та 3.9 публічного договору про надання платіжних послуг з переказу коштів платіжної системи WAYFORPAY ТОВ «ФК «Вей Фор Пей», (розміщеного за посиланням https://wayforpay.com/uk), за результатами ініціювання фінансової операції з переказу коштів Платнику видається квитанція, у якій зазначається сума переказу, сума утриманої комісії/платежу та інша інформація, яка передбачена чинним законодавством України та правилами Платіжної системи. Квитанція може надаватися шляхом виведення її зображення на екран Веб-додатку ФК та/або направлення квитанції на електронну адресу надану Платником. Квитанція та/або чек не надаються Платнику в разі відмови останнім в її отримані. Квитанція та/або чек підтверджують факт ініціювання Платником платіжної операції з переказу коштів, але не можуть бути гарантією надходження коштів на рахунок Отримувача у випадках, визначених в цьому Договорі. Такі кошти підлягають негайному поверненню на рахунок Платника, але в будь-якому разі протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту ініціювання такого повернення. Тобто, як вбачається, з зазначених умов публічного договору ТОВ «ФК «Вей Фор Пей» не гарантує, що кошти у сумі 4000,00 грн., що були переказані на картку [NUMBER] , були отримані відповідачкою. Більше того, суд критично ставиться до тверджень позивача щодо отримання коштів відповідачкою відповідно до даної операції, оскільки без зазначення повного номера банківської картки, на яку було здійснено переказ кредитних коштів, неможливо встановити, що вона належить саме відповідачці. Таким чином, позивачем не доведені належними та допустимими доказами позовні вимоги щодо правомірності стягнення ним заборгованості за кредитним договором №2559437. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Подання позивачем доказів на підтвердження обставин справи є обов`язковим, оскільки в цій частині між сторонами виникає спір про право та такі докази мають значення для ухвалення рішення по справі. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено факт набуття ним права вимоги за кредитними договорами, за якими відбувається стягнення, як і не доведено факт наявності та розмір заборгованості за даними договорами у відповідача перед позивачем, а отже, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачки не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати. Разом з тим, стосовно вимог сторони відповідача, в частині стягнення судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,0 грн., то в цій частині витрати підлягають зменшенню, виходячи з наступного. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020р. у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи. Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого, зокрема, у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000р. у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020р. у справі № 755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019р. у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019р. у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019р. у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019р. у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019р. у справі № 915/237/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved