Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що [PERSON] працював у Сільськогосподарському приватному підприємстві "Несвіч" (далі СГ ПП «Несвіч») на посаді водія автотранспортних засобів. Наказом №25-О "Про припинення трудового договору (контракту)" від 10.04.2024 року його було звільнено. Цим же наказом призначено виплатити компенсацію за 37 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 22.09.2022р. по 10.04.2024 р. включно. Однак, повністю при звільненні вказані кошти виплачені не були. З розрахункового листка за квітень 2024 року, вказано, що останньому нараховано оклад по днях - 845,45 грн., компенсація відпуски - 9218,16 грн., компенсація відпустки - 1905,06 грн. (сума до виплати - 9634,78 грн., борг за підприємством на кінець місяця: 13556,54 грн.). За березень нараховано 7843 грн. (3921 грн. +3922 грн., згідно відомості №39 та №46). Вказана сума йому не виплачена, а підпис у відомості №39 за березень 2024 року в графі на отримання коштів йому не належить. За квітень нараховано 9634,50 грн. (відомість на виплату готівки №50), проте не виплачено до цього часу. В день звільнення йому було вручено Наказ "Про припинення трудового договору (контракту)" та розрахунковий листок за квітень 2024 року, в якому вказано, що борг за підприємством на кінець місяця становить 13556,54 грн. Відмітка про отримання наказу 10.04.2024 року свідчить про присутність позивача на роботі в день його звільнення. На вимогу [PERSON] виплатити розрахунок по заробітній платі йому було відмовлено. Надано лише завірену підприємством копію розрахункового листка за квітень 2024 року на якому міститься відмітка [PERSON] про ознайомлення з ним 10.04.2024 року. В розрахунковому листку за квітень 2024 року вказано, що борг за підприємством на початок місяця становить 3921,76 грн. На думку позивача це і є перша частина заробітної плати за березень, яка відображена у відомості на виплату заробітної плати № 39, як нібито виплачена йому. Оскільки [PERSON] мав право на отримання невиплаченої йому заробітної плати у день його звільнення і з вини відповідача він її не отримав, позивач просить суд стягнути з СГ ПП «Несвіч» 17477,50 грн. заробітної плати та суму середньомісячного заробітку на час затримки розрахунку за період з 11.04.2024 року по 29.05.2024 року в розмірі 20072,85 грн. Ухвалою суду від 03.06.2024 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. 19.06.2024 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача, в якому останній зазначає про безпідставність позовних вимог. Вказує, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач ознайомлений з тим фактом, що у зв`язку з неотриманням виплат готівкою, заробітну плату за другу частину березня у розмірі 3922 грн. та розрахунок у зв`язку зі звільненням у розмірі 9 634, 50 грн. було депоновано до банківської установи. Таким чином, [PERSON] не позбавлений можливості звернутися до банківської установи з метою отримання депонованих грошових коштів. Жодні підстави стверджувати, що відповідач не виплатив позивачу заробітної плати відсутні, відтак, позов не підлягає до задоволення. Крім того, розрахунок нібито штрафу, здійснений представником позивача, є невірним та необґрунтованим (не зрозуміло яким чином отримана кінцева сума та на підставі яких положень Закону). Сторона відповідача наголошує на непропорційності заявленого розміру витрат на професійну правову допомогу у відношенні до розміру заявлених позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві на позов. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у трудових відносинах ( [PERSON] працював у СГ ПП «Несвіч» на посаді водія автотранспортних засобів). Наказом №25-О "Про припинення трудового договору (контракту)" від 10.04.2024 року його було звільнено з виплатою компенсації за 37 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 22.09.2022 року по 10.04.2024 року включно (а.с.4). [PERSON] був ознайомлений з наказом особисто, про що свідчить його підпис від 10.04.2024 року. За твердженнями позивача він не отримав заробітну плату у сумі 17477, 50 грн. З відомості на виплату готівки № 46 за березень 2024 року вбачається, що у касу для оплати заробітної плати у строк з 05.04.2024 року до 09.04.2024 року відповідачем було надано готівку у сумі 320797 грн. 00 коп. (а.с.36). За цією відомістю було фактично виплачено 316875 грн. 00 коп. та депоновано 3922,00 грн. позивача. Як вбачається з видаткового касового ордеру від 05.04.2024 року, СГ ПП «Несвіч» виплатило заробітну плату за другу половину березня 2024 року у розмірі 316875 грн., тобто за мінусом 3922 грн. заробітної плати позивача, яку було депоновано (а.с.37 зворот). З відомості про виплату готівки № 50 за квітень 2024 року вбачається, що у касу для оплати заробітної плати у строк з 10.04.2024 року до 12.04.2024 року відповідачем було надано готівку у сумі 9 634 грн. 50 коп. та депоновано 9634,50 грн. позивача (а.с.39). Аналогічні відомості підтверджуються реєстром депонованої заробітної плати за квітень 2024 року (а.с.38,40). Крім того, з матеріалів справи також вбачається факт отримання позивачем частини заробітної плати за березень 2023 року в розміні 3921 грн. готівкою. Положеннями ст. 116 КЗпПУ встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18) зроблено висновок, що «звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за\~затримку розрахунку\~при звільненні за\~статтею 117\~КЗпПнастає\~лише у\~разі невиплати\~з вини\~власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган)». Згідно свідчень допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON] (бухгалтера відповідальної за нарахування та виплату заробітної плати на підприємстві), у день звільнення [PERSON] перебував на роботі, під час ознайомлення з наказом про звільнення, йому був вручений розрахунковий лист, де була вказана сума нарахованих до виплати коштів та роз`яснено, що для їх отримання йому необхідно з`явитись в касу. Останній виявив незгоду з розміром нарахованих коштів, сказав, що буде оскаржувати її в судовому порядку, в касу за отриманням коштів не звертався. За загальновідомим порядком, у разі неотримання коштів працівником протягом трьох днів, кошти депонуються і зберігаються до того моменту поки він їх не отримає. Відповідно до п.п. 6 п. 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України 29.12.2017 № 148, депонована заробітна плата - готівка, одержана суб`єктами господарювання для виплат, пов`язаних з оплатою праці, та не виплачена в установлений строк окремим фізичним особам. Інакше кажучи, якщо у встановлений для виплати заробітної плати строк (враховуючи також строк зберігання готівки в касі з цією метою) працівник не з`явився для її одержання в касу підприємства, то така заробітна плата вважатиметься депонованою, а сам працівник депонентом. Відповідно до п. 18 Положення установи/підприємства мають право зберігати у своїй касі готівку, одержану в банку для виплат, що належать до фонду оплати праці, а також пенсій, стипендій, дивідендів (доходу) понад установлений ліміт каси протягом п`яти робочих днів, уключаючи день одержання готівки в банку. Суми готівки, одержані в банку і не використані за призначенням протягом установлених пунктом 18 розділу II цього Положення строків, повертаються установою/підприємством до банку не пізніше наступного робочого дня банку. Установа/підприємство має право зберігати в касі готівку для виплат, які належать до фонду оплати праці та здійснюються за рахунок готівкової виручки, понад установлений ліміт каси протягом трьох робочих днів з дня настання строків цих виплат у сумі, зазначеній у переданих до каси відомостях на виплату готівки. Згідно з пунктом 1 статті 257 ЦК, працівник може отримати заробітну плату, яка була депонована, протягом трьох років (лист Міністерства фінансів від 26.11.2004 № 31-03140-02-13/21911). Відтак, організація виплати позивачу на підприємстві була побудована шляхом видачі готівки в касі підприємства, що підтверджується наявністю в матеріалах справи відомостей на виплату готівки та реєстрів депонованих сум. Отже, для отримання виплат [PERSON] мав звернутись до каси підприємства, отримати належні йому готівкові кошти та поставити свій підпис у відомості на виплату готівки про отримані кошти. Жодних доказів пред`явлення самим позивачем вимоги про розрахунок матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку в разі звільнення є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку під час звільнення та вину власника. У розглядуваному випадку заборгованість відповідача перед позивачем виникла із власної волі позивача, який відмовився отримати розрахунок при звільненні (не отримав кошти в касі підприємства), а СГ ПП «Несвіч» не має можливості здійснити безготівкове перерахування, оскільки виплата належних працівникам сум здійснюється у готівковій формі, і для цього позивач має здійснити власні вольові дії для отримання розрахунку. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність вини роботодавця у нездійсненні з позивачем розрахунку при звільненні у день звільнення, що виключає можливість покладення на відповідача відповідальності у вигляді стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на встановлені в ході судового розгляду обставини справи, позовні вимоги є безпідставними. Оскільки підстави для задоволення позову відсутні, згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed