Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

Короткий зміст позовним вимог Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , зареєстрований 25 лютого 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сарненського районного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 33; визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 25 лютого 2011 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбних відносин сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя не склалося через несумісність характерів і протилежність поглядів на сімейне життя. Непорозуміння у відносинах призвело до втрати почуттів один до одного. Між подружжям втрачено почуття любові та поваги один до одного. Спільне господарство не ведеться, фактично шлюбні відносини припинено, не проживають разом. З цих підстав позивач просив шлюб розірвати. Крім того, позивач стверджує, що син [PERSON] , [INFO] повинен проживати разом з ним після розірвання шлюбу, оскільки в нього були попередні домовленості з дружиною з цього приводу. Він піклується про сина, дитина має все необхідне для нормального розвитку, прив`язана до батька, та він має можливості та час для якнайкращого задоволення потреб дитини. Рух справи На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 травня 2024 року матеріали позовної заяви передано на розгляд судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17 травня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого розгляду на 12 червня 2024 року 12 червня 2024 року підготовче засідання відкладено через неявку сторін до 23 липня 2024 року. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 19 вересня 2024 року. Позивачем 06 серпня 2024 року подано клопотання про долучення доказів. Представник поивача в судовому засіданні 19 вересня 2024 року підтримала заявлені позовні вимоги з підстав та мотивів зазначених у позовній заяві. Позивач в судове засідання не з?явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином. Відповідач в судове засідання не з?явилася, про розгляд справи повідомлена судом належним чином. Через канцелярію суду, подала заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. До проведення судового засідання подала заяву про розгляд справи без її участі, при прийнятті рішення поклалася на розсуд суду. До поданої заяви долучила висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд його приймає. Фактичні обставини справи Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сарненського районного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 33. Після укладання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 23). Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 24 травня 2012 року [PERSON] змінив прізвище на « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 24 травня 2012 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Як вбачається зі свідоцтва про народження, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сарненського районного управління юстиції у Рівненській області від 02 вересня 2014 року серії [NUMBER] , від спільного шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 20). Згідно свідоцтва про народження, виданого Сарненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 14 березня 2017 року серії [NUMBER] від спільного шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 19). Згідно характеристики школи І-ІІІ ступенів № 285 м. Київ стосовно [PERSON] батько сумлінно ставляться до своїх обов`язків щодо виховання дитини. Згідно договору оренди житлового приміщення, [PERSON] винаймає квартиру за адресою: [ADDRESS] з 04 листопада 2023 року. Згідно витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] зареєстрований, як фізична особа-підприємець Відповідно до договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання, виховання дітей від 03 травня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В., реєстровий № 1017 визначено, що [PERSON] , [INFO] буде проживати разом з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Клопотань про надання терміну для примирення сторони не заявляли. Судом встановлено, що сторони проживають окремо та не ведуть спільне господарство. Окрім того, позивач просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із ним. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 СК України). Згідно положень ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За змістом ч. 2 ст. 104, ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. На підставі досліджених доказів та наявної заяви відповідача про визнання позовних вимог, суд вважає, що заявлена вимога щодо розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Поряд з цим, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини з огляду на наступне. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 49 ЦПК України, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, відмови від позову, зміни підстав або предмета позову належить виключно позивачеві. Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 49, 265 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Як слідує з обставин, якими позивач обґрунтував свій позов в частині вимог щодо визначення місця проживання, на даний час син [PERSON] , [INFO] , постійно проживає з позивачем, який забезпечує дитині належне виховання, утримання і розвиток, що підтверджується доданими до позову доказами. Позивач має змогу забезпечити утримання доньки, має постійний дохід достатнього розміру, мати не заперечує проти проживання сина із батьком. Як вбачається з Висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради 18 липня 2024 року викладено встановлені фактичні обставини, з посиланням на укладення між сторонами договору, який нотаріально посвідчений про визначення місця проживання двох малолітніх дітей з кожним із батьків, фактичний висновок про доцільність проживання сина із батьком не містить. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та другастатті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідна правова позиція міститься в Постанові КЦС ВС від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (61-1964 св 24), яку згідно положення ч.4 ст.263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин. По справі встановлено, що між батьками укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання, виховання дітей від 03 травня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В., реєстровий № 1017 визначено, що [PERSON] , [INFO] буде проживати разом з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так проживає і мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання. Що також доводиться письмовою заявою відповідача про визнання позову. Після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини із ним, відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала. Навпаки, подала до суду заяву про визнання позову в повному обсязі, що доводить відсутність спору між сторонами. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. З урахуванням встановлених обставин, наявністо договору між батьками, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем безпідставно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді. Щодо стягнення судових витрат У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні з даною позовною заявою сплачено судовий збір за дві вимоги не майнового характеру в розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанціями до платіжної інструкції № 69406627, № 69406628 від 03 травня 2024 року. У відповідності до положень ч. 4 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи положення ст. 142 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, відповідач визнала позов, з неї на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 50% від задоволеної частини 605,60 грн, а з державного бюджету підлягає поверненню позивачу судовий збір в розмірі 605,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial