Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

19.12.2023 [PERSON] через свого представника - адвоката Білецького Є.В. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів. Позов обґрунтовує тим, що 14.09.2021 року між АТКБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір на споживче кредитування. 30.04.2023 року на [PERSON] був здійснений напад та було вчинено викрадення мобільного телефону невідомою особою. Відповідно до цієї обставини, [PERSON] було написано заяву про вчинення кримінального правопорушення щодо нього, відомості були внесені до ЄРДР Дніпровським УП ГУНП в м.Киеві, слідчий [PERSON] , кримінальне провадження № 12023100040001665 від 06.05.2023 року. Відповідно до виписок з рахунку [PERSON] банк АТ «ПРИВАТ БАНК», виписки з Бюро кредитних історій, до потерпілого були застосовані шахрайські дії, які полягають у списанні грошових коштів та оформленні кредитів: 30.04.2023 - витрата на онлайн покупки на 50 000 грн.; 30.04.2023 - оформлення договору позики на 2500 грн. МФО «Швидко грош»; 30.04.2023 - оформлення договору позики на 9000 грн. в МФО «Кредит Плюс»; 30.04.2023 - оформлення договору позики на 1500 грн. в МФО «Маніфою»; 30.04.2023 - оформлення договору позики на оплату частина на 35999 грн. в АТ «Приватбанк»; 01.05 2023 - оформлення договору позики на 200 грн. в МФО «Смартівей крейн». Отже, відповідно до виписки Фінансових зобов`язань СКІ від 21.06.2023 року вбачається, що кредитні договори з кредитними установами були укладені лише у період вчинення нападу на Позивача. в свою чергу у Позивача відсутні будь - які кредити. Окрім цього, важливим аспектом є те, що працівники АТ «Приват Банк» станом 13.12.2023 року і досі нараховують відсотки на кредитну карту Позивача та списують їх із його зарплатної картки. При офіційному зверненні до відділення АТ «Приват банк» потерпілому 02.05.2023 року було змінено фінансовий номер телефону, зареєстровано заявку на повернення безпідставно списаних з карткових рахунків позивача грошових коштів та відмовлено у задоволенні заявки та зупиненні нарахувань відсотків за кредитом. Після отримання витягу з ЄРДР , відповідно до створеної заявки №51704476 щодо зупинення відсотків, працівниками АТ «Приват Банк» було повідомлено, що таке зупинення відбудеться лише у разі винесення вироку у кримінальній справі, однак така справа затягнеться на роки, бо підозрюваного станом на 12.12.2023 року не встановлено , жодної слідчої дії у кримінальному провадженні не виконано. Просить звернути увагу, що Позивач є особою похилого віку, має мінімальну заробітну плату, яку з нього автоматично списують, тобто у особи відсутні кошти на існування. Загальна сума викрадених грошових коштів з урахуванням списаних відсотків складає - 107 254.65 гривень. Жодних смс повідомлень, про проведені транзакції за картковими рахунками за прив`язаним до мобільного додатку «Приват24» номером телефону, а саме тел. [NUMBER] , позивач не отримував, оскільки його фінансовий номер залишився у злочинця у викраденому телефоні. 02 травня 2023 року позивач звернувся до відділення банку з метою з`ясування вищевказаних обставин, де йому було повідомлено, що банку невідомо яким чином шахраї отримали доступ до додатку «Приват24» надати інформацію про зловмисників, місце їх перебування та місце вчинення кримінального правопорушення, співробітники банку не спромоглися. Тобто, на думку позивача, банком взагалі не перевіряється інформація про власника грошових коштів, які зберігаються, на відкритих карткових рахунках, жодним чином не підтверджується добровільність грошових переказів та добровільність оформлення кредитів. Отже, банк повідомив позивача, що не має можливості повернути грошові кошти. У випадку впевненості в наявності шахрайських дій щодо списання грошових коштів, позивачу було рекомендовано звернутись до правоохоронних органів. В той же час, позивач звертає увагу на те, що із вище переліченого не вбачається, що позивач своїми діями якимось чином сприяв передачі свого логіну та паролю у системі «Приват24» третім особам. Із вказаного позивач прийшов до висновку, що банком не було встановлено його вини у передачі вказаних вище даних третім особам. Позивач також повідомляє , що ним не розголошувалася третім особам інформація про номери карткових рахунків, пін-коди та інша конфіденційна інформація. 25.07.2023 року Позивач звернувся до ТОВ "Споживчий центр" (вих.5523г), у якому зазначено, що допомогти у вирішенні складеної ситуації, вони зможуть лише після постановлення вироку у кримінальній справі. У зв`язку з цим, Позивач звернувся зі зверненням до НБУ, на що отримав відповідь 27.07.2023 року(14-004\\54377), про те що Національний банк не наділений повноваженнями щодо проведення розслідувань у справах про шахрайські дії невстановлених осіб, досудове розслідування з приводу даного питання має бути проведено відповідними правоохоронними органами, які уповноважені в межах компетенції здійснювати досудове розслідування в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України та те що, порядок надання платником згоди на виконання платіжної операції з дебетування рахунку отримувачем, умови, за яких надавач платіжних послут платника повинен здійснити (здійснювати) дебетування рахунку на підставі платіжної інструкції отримувача, визначаються договором між платником та надавачем платіжних послуг платника. В той же час, беручи до уваги інформацію, позивач вважає, що банком не було доведено, що він своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Враховуючи ту обставину, що відповідач відмовився в добровільному порядку повернути належні позивачу грошові кошти, Позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Таким чином позивач просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти в розмірі 107 254.65 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2023 року головуючим по справі обрано суддю Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.12.2023 позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.12.2023 у задоволенні заяви позивача [PERSON] поданій до суду його представником - адвокатом Білецьким Є.В. про забезпечення позову - відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 15.01.2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення(виклику) сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 19.01.2024 у задоволенні заяви позивача [PERSON] поданій до суду його представником - адвокатом Білецьким Є.В. про забезпечення позову - відмовлено. 20.02.2024 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог у повному обсязі, вважає позовні вимоги безпідставними, а обставини, на які посилається позивач такими, що не підтверджені належними та достатніми доказами. Зазначає, що Позивач, як на правову підставу позову посилається, зокрема на Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління НБУ 05 листопада 2014 року №705. Однак, звертає увагу суду, що вказаний нормативно-правовий акт втратив чинність з 01.08.2022 року, а станом на дату подання відзиву Позивач не змінював підставу пред`явленого позову. Так, [PERSON] звернувся до АБ КБ «Приват Банк» з метою отримання банківських послуг, узв`язку з чим підписав Анкету-заяву клієнта - фізичної особи про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 14.09.2021 року, згідно якої уклав договір про надання банківських послуг. Також, в цей же день 14.09.2021 року [PERSON] на підставі власного волевиявлення, згідно зі ст. 634 ЦК України, підписав Заяву про приднання до Умов та Правил надання банківських послуг. На підставі договору про надання банківських послуг, позивач [PERSON] отримав платіжні картки, зокрема кредитну картку № [NUMBER] з встановленим кредитним лімітом в сумі 50 000,00 грн. Як свідчить аналіз виписки по картці № [NUMBER] , дійсно, з неї в період з 30.04.2023 по 01.05.2023 було здійснено ряд транзакцій за рахунок встановленого кредитного ліміту, які оспорюються на даний час позивачем. Проведеною банком службовою перевіркою встановлено, що перекази коштів були здійснені шляхом створення платежів в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24. При цьому вхід в Приват24 [PERSON] , як до проведення спірних переказів так і після, був здійснений під авторизацією саме позивача. При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і Пароль та входить у Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого банк здійснює переказ коштів. Операції було вчинено за допомогою кредитної картки, яка була додана до сервісу Google Pay. Картка була додана 30.04.2023 шляхом надсилання форми підтвердження сесії до Приват24. Вхід в Приват24 виконувався з використанням секретних даних, таких як логін та пароль, також додатково на фінансовий номер надходив IVR-дзвінок для підтвердження операції. При цьому пароль входу до Приват24 змінювався [PERSON] ще 25.04.2023, тобто за 5-ть днів до втрати ним мобільного телефону. При цьому реєстрація в Приват24 позивача 30.04.2023 та 01.05.2023 здійснювалася з використанням паролю, який [PERSON] змінив 25.04.2023. Тобто, особі, яка здійснювала транзакції з кредитної картки [PERSON] були відомі актуальні логін та пароль для реєстрації в Приват24 позивача. Звернення позивача до банку про заперечення здійснених переказів з кредитної картки надійшло тільки 16.05.2023. Як вже вказувалося вище, позивач не повідомляв банк про викрадення чи втрату мобільного телефону з фінансовим номером, не просив заблокувати платіжні картки та/або фінансовий номер та/або акаунт Приват24. Згода на виконання платіжної операції (пов`язаних між собою платіжних операцій) може бути надана платником надавачу платіжних послуг платника особисто, через надавача платіжних послуг з ініціювання платіжної операції або через отримувача (п. 6 статті 42 Закону № 1591-IX). Транзакції від 30.04.2023 та 01.05.2023 по рахунку позивача є належними та акцептованими платіжними операціями. Позивач не довів, що здійснені платіжні операції є неналежними платіжними операціями, оскільки, щоб операція вважалась неналежною має бути дотримана диспозиція норм права Закону № 1591-1X, а саме наявність вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, в наслідок чого здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі. Також, АТ КБ «ПриватБанк» вважає безпідставним посилання позивача на наявність кримінального провадження №12023100040001665 за ознаками кримінального правопорушення, що кваліфікується за ч.4 ст. 185 КК України, оскільки даний факт, за відсутності особи, яка визнана винною у вчиненні даного злочину, не має правового значення для вирішення даного спору. А тому, в силу презумпції невинуватості, наявність вищевказаного кримінального провадження не може свідчити про вчинення злочину стосовно позивача [PERSON] до ухвалення вироку, яким такі обставини будуть встановлені. Просить суд прийняти до уваги, що дане провадження не є закінченим, не встановлено винних осіб, і не доведено відсутність вини позивача, а тим більше наявність вини інших осіб у отриманні коштів позивача. Позивач, в свою чергу, має право стягнути суму відшкодування з винних осіб встановлених в кримінальному порядку, коли такі особи будуть встановлені. До сьогодні вирок суду за зазначеним провадженням відсутній. Також, звертає увагу суду, що [PERSON] в позові вказує, що 30.04.2023 на нього був вчинений напад та викрадено мобільний телефон невідомою особою. Разом з цим з матеріалів кримінального провадження слідує, що [PERSON] загубив 30.04.2023 мобільний телефон з власної необережності. В черговий раз також звертає увагу суду, що позивач тільки 05.05.2023 (через 5 днів) вернувся з відповідною заявою до поліції, а до банку лише 16.05.2023 (через 16 днів) і при цьому весь вказаний період не просив заблокувати доступи до карток, фінансовий номер телефону та акаунт в Привт 24. Враховуючи усе вищевикладене, представник відповідача просить суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. 22.01.2024 на електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про стягнення з Відповідача витрат на надання професійної правової допомоги, які планує понести Позивач. 28.02.2024 ухвалою суду здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін та призначено судове засідання. 08.04.2024 через «Електронний суд» від представника відповідача - [PERSON] надійшло клопотання про проведення судових засідань в режимі відео конференції. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 09.04.2024 клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відео конференції задоволено. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, на електронну адресу направив заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив, із підстав, наведених у відзиві. Заслухавши представника відповідача, дослідивши докази, що наявні в матеріалах справи, судом встановлено настуне. [PERSON] звернувся до АБ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву клієнта - фізичної особи про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 14.09.2021 року, згідно якої уклав договір про надання банківських послуг. Також, в цей же день 14.09.2021 року [PERSON] на підставі власного волевиявлення, згідно зі ст. 634 ЦК України, підписав Заяву про приднання до Умов та Правил надання банківських послуг якою приєднався до розділу «Загальні положення", підрозділів "Кредитні картки", "Поточні рахунки", "Використання картки", "Віддалені канали обслуговування", "Оплата частинами та Миттєва розстрочка", "Регулярні платежі", Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ "ПриватБанк" , що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms,' в редакції, чинній на дату підписання цієї Заяви, які разом становлять змішаний договір: Договір банківського рахунка, споживчого кредиту та обслуговування платіжного інструменту та Генеральний кредитний договір в частині надання споживчих кредитів "Кредитна картка", "Оплата частинами" "Миттєва розстрочка", прийняв всі права та обов`язки, встановлені в цьому Договорі та зобов`язався їх належним чином виконувати. Цією ж Заявою сторони письмово погодили істотні умови договору «Кредитні картки». На підставі договору про надання банківських послуг, позивач [PERSON] отримав платіжні картки, зокрема кредитну картку № [NUMBER] з встановленим кредитним лімітом в сумі 50 000,00 грн. Як вбачається із відповіді Дніпровського УП ГУ НП у м.Києві на адвокатський запит Ягодки О. представника [PERSON] 30.04.2023 року, останній втратив з власної необережності власний мобільний телефон марки «ОРРО», внаслідок чого, невстановленою досудовим розслідуванням особою, в умовах воєнного стану, здійснено крадіжку грошових коштів з карткового рахунку банку АТ КБ «Приват Банк» належного заявнику. 06.05.2023 року було зареєстроване кримінальне провадження №12023100040001665. Постановою Дніпровського УП ГУ НП у м.Києві від 17.07.2023 року в задоволенні вимог зазначених в клопотанні поданому адвокатом Ягодкою О.А., в рамках кримінального №12023100040001665, від 06.05.2023 року - задоволено частково. Постановлено повідомити мікрозаймові установи про початок досудового розслідування за заявою [PERSON] яку було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідування за № 12023100040001665 від 06.05.2023 року, припинення нарахування відсотків та надати витяг Єдиного реєстру досудового розслідування - задоволено. В частині клопотання, про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, як окремий епізод у кримінальному провадженні за ст. 190 КК України та розпочати досудове розслідування за цим клопотанням - відмовлено. Як свідчить аналіз виписки по картці № [NUMBER] , дійсно, з неї в період з 30.04.2023 по 01.05.2023 було здійснено ряд транзакцій за рахунок встановленого кредитного ліміту. Згідно проведеної банком службової перевірки встановлено, що перекази коштів були здійснені шляхом створення платежів в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24 (Приват24). При цьому вхід в Приват24 [PERSON] , як до проведення спірних переказів так і після, був здійснений під авторизацією саме позивача. При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і Пароль та входить у Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого банк здійснює переказ коштів. Операції було вчинено за допомогою кредитної картки, яка була додана до сервісу Google Pay. Картка була додана 30.04.2023 шляхом надсилання форми підтвердження сесії до Приват24. Вхід в Приват24 виконувався з використанням секретних даних, таких як логін та пароль, також додатково на фінансовий номер надходив IVR-дзвінок для підтвердження операції. При цьому пароль входу до Приват24 змінювався [PERSON] ще 25.04.2023, тобто за 5-ть днів до втрати ним мобільного телефону. При цьому реєстрація в Приват24 позивача 30.04.2023 та 01.05.2023 здійснювалася з використанням паролю, який [PERSON] змінив 25.04.2023. Таким чином, особі, яка здійснювала транзакції з кредитної картки [PERSON] були відомі актуальні логін та пароль для реєстрації в Приват24 позивача. Частиною 1 пункту 136 розділу VII. Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками Положення №164, встановлено, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Пунктом 140 Положення № 164 встановлено, що користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. Аналогічна диспозиція корми права зазначена в пункті 5 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» (надалі-Закон №1591-1Х), а саме, до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. Отже, з урахуванням вищезазначеного, саме позивач повинен нести відповідальність за здійснення платіжної операції, адже спірні платіжні операції були вчинені з ідентифікаціею електронного платіжного засобу та користувача - ініціатора переказу [PERSON] , а повідомлення до банку про втрату доступу до фінансового номеру та/або електронного платіжного засобу взагалі не надходило. Так, як вбачається з матеріалів справи, звернення позивача до банку про заперечення здійснених переказів з кредитної картки надійшло до Банку тільки 16.05.2023. Так, відповідно до п. 2.1.4.5.1 Умов до обов`язків клієнта належить: не передавати Картки, ІПНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати Картки або нанесені на них дані в цілях, не передбачених цим Договором, або що суперечать чинному законодавству. Відповідно до п. 2.1.4.12.9 Умов клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на Картці даних, до моменту звернення Клієнта в Банк та блокування Картки і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Картки в Стоп-лист Платіжною системою. Положеннями п. 2.1.4.12.5 Умов також встановлено, що клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, в разі, якщо його дії або бездіяльність призвели до втрати Картки, розголошенню ІПНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію. Згідно п. 2.3.1.4.8 Умов, у випадку втрати, крадіжки мобільного телефону клієнт зобов`язаний негайно повідомити про це банк для блокування цього номера телефону як фінансового. Згідно з п. 2.1.4.7.2 Умов, процедура ідентифікації клієнта, який здійснює бажання скористатися безконтактним платіжним інтерфейсом, здійснюється за допомогою засобів ідентифікації, що передбачені між банком і клієнтом (Фінансовий номер телефону клієнта, ПН (у випадку, якщо встановлений на рахунку клієнта), одноразові (динамічні) паролі, QR-код, в тому числі сформований за допомогою системи інтеренет-банкінгу, CVV/CVC-кодів, тощо). Згідно з п. 1.1.3.2.1 Умов, сторони узгодили, що для цілей повідомлення клієнта про здійснені операції з використанням платіжного інструменту банк використовує надану клієнтом під час проходження ідентифікації та актуалізації ідентифікаційних даних інформацію, а саме: номер телефону (в т.ч. Фінансовий номер телефону) та/або адресу електронної пошти клієнта. Відповідно до п. 1.1.2.1.10 Умов, для уникнення неправомірних операцій з рахунками клієнт зобов`язаний не залишати без нагляду телефон/пристрій, який використовується для підключення Фінансового номеру телефону клієнта та/або доступу до програмних комплексів банку. В разі втрати клієнтом Фінансового номеру телефону, підозрі доступу третіх осіб до Фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій третіх осіб із Фінансовим номером телефону клієнт зобов`язаний негайно повідомити про це банк в будь-якому з доступних каналів: 3700, чат-онлайн, відділення банку. Позивач не повідомляв банк про викрадення чи втрату мобільного телефону з фінансовим номером, не просив заблокувати платіжні картки та/або фінансовий номер, та/або акант Приват24. Пунктом 20 ст.38. Закону №1 591-IX, встановлено, що користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: 4) не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію /або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; 5) негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації. Відповідно до ст. 263 ЦПК України та частини 5, 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду; є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень. У постанові Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 182/5175/16-ц суд прийшов до наступного правового висновку: "Отже, на позивача за зустрічним позовом покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком, паролів, ПІН-кодів, С-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення. Таким чином, враховуючи, що операція з переказу спірних коштів була здійснена у мережі Інтернет з підтвердженням платежу 3D Secure, списання коштів з карткового рахунку ОСОБА 1 відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, а позичальник підтвердив факт надходження на його телефон відповідних повідомлень від АТ КБ «ПриватБанк», то останнє не повинене нести відповідальність за дану операцію. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 05 червня 2019 року у справі №712/4463/16-4 (провадження № 61-22267c618), від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15-4 (провадження № 61-23040св18), від 17 червня 2020 року у справі № 201/15185/16-4 (провадження № 61-41264c 18). На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для припинення кредитних зобов`язань ОСОБА 1 , за яким рахується непогашена заборгованість за тілом кредиту. Отже, суд апеляційної інстанції правильно стягнув на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 06 грудня 2010 року станом на 30 серпня 2016 року у розмірі 16 041,28 грн." Відповідно до п. 4 статті 42 Закону № 1591-IX платіжна операція вважається акцептованою після надання платником згоди на її виконання. Згода на виконання платіжної операції (пов`язаних між собою платіжних операцій) може бути надана платником надавачу платіжних послуг платника особисто, через надавача платіжних послуг з ініціювання платіжної операції або через отримувача (п. 6 статті 42 Закону № 1591-1X). Крім того, Позивач не довів, що здійснені платіжні операції є неналежними платіжними операціями, оскільки, щоб операція вважалась неналежною має бути дотримана диспозиція норм права Закону № 1591-1X, а саме наявність вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, в наслідок чого здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі. Згода на виконання платіжної операції (пов`язаних між собою платіжних операцій) може бути відкликана платником у будь-який час, але не пізніше настання моменту безвідкличності платіжної інструкції відповідно до цього Закону (п. 7 ст. 42 Закону № 1591-IX). Пунктом 1 ст.45. Закону № 1591-1X передбачено, що платіжна інструкція може бути відкликана: 1) платником - під час дебетового або кредитового переказу до моменту списання коштів з рахунку платника, за умови погодження з надавачем платіжних послуг платника, а в разі ініціювання дебетового переказу - додатково, за умови погодження з отримувачем; 4) платником - до настання дати валютування, за умови надання розпорядження про відкликання платіжної інструкції до кінця операційного часу, що передує даті валютування. Пунктом 2 статті 45. Закону № 1591-1X встановлено, що після списання коштів з рахунку платника або настання дати валютування платіжної інструкції для ініціатора настає момент безвідкличності платіжної інструкції. На момент звернення Позивача до банку, кошти з його рахунку були списані, а тому настав момент безвідкличності платіжної інструкції. Відповідальність за збитки, яких нібито зазнав позивач, має нести винна особа, яка заволоділа такими коштами, а не у даному випадку Банк, який виконав розпорядження, сформоване від імені позивача на переказ коштів. "Відповідно до п. 1.6, 1.7 постанови НБУ № 22 від 21 січня 2004 року банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд. Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції, Згідно п. 1.15. постанови НБУ № 22 від 21 січня 2004 року доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, установлений законодавством України. Відповідно до п. 1.19. постанови НБУ № 22 від 21 січня 2004 року Банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення. Усі спори, які можуть виникнути з цих питань між учасниками розрахунків, вирішуються ними відповідно до законодавства України. Спірні питання між банками та їх клієнтами розглядаються ними відповідно до законодавства України. Платники й отримувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі банку. Згідно ст. 1212 ЦК України а саме: - особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Тобто, ст. 1212 ЦК України, чітко визначено, що відповідальність за незаконне отримання грошових коштів несе отримувач, а не особа яка обслуговує їх рахунки. Суд, вважає безпідставним посилання позивача на наявність кримінального провадження № 12023100040001665 за ознаками кримінального правопорушення, що кваліфікується за ч.4 ст. 185 КК України, оскільки даний факт, за відсутності особи, яка визнана винною у вчинені даного злочину, не має правового значення для вирішення даного спору. А тому, в силу презумпції невинуватості, наявність вищевказаного кримінального провадження не може свідчити про вчинення злочину стосовно позивача [PERSON] до ухвалення вироку, яким такі обставини будуть встановлені. Позивач, в свою чергу, має право стягнути суму відшкодування з винних осіб встановлених в кримінальному порядку, коли такі особи будуть встановлені. До сьогодні вирок суду за зазначеним провадженням відсутній. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц (провадження № 61-4147сво18) зроблено висновок про те, що зобов`язання з відшкодування шкоди, як правило, може мати місце лише за відсутності договірних правовідносин. Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх. Згідно з ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України). У частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПІК України). Зважаючи на викладене, кожна сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За положеннями ст. 89 ЦПІК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює докази належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взасмовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для виришення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Щодо обраного позивачем способу захисту. Як вбачається з виписки про рух грошових коштів по кредитній картці позивача, всі грошові перекази по ній були здійснені за рахунок встановленого кредитного ліміту в розмірі 50 000,00 грн. Після кожної проведеної операції, залишок коштів складав від`ємне значення. Особисті кошти на кредитній картці позивача були відсутні. При цьому позивачем заявлені вимоги про стягнення з банку суми кредитних коштів та процентів за його користування без надання будь-яких доказів розрахунку заявленої до стягнення суми, тобто позивач бажає отримати на свою користь кошти, які йому не належать, а є кредитними разом з нарахованою банком платою за їх користування. Разом з тим. при здійсненні неналежних переказів закон визначає такий спосіб захисту порушеного права як відновлення залишку на рахунку до того стану, який передував спірній транзакції. Однак така вимога позивачем не заявляється. Позивачем у даній справі не надано доказів про порушення його прав та інтересів з боку відповідача АТ КБ "ПриватБанк", а відсутність таких порушень не породжує для нього права на захист в обраний спосіб та з вказаних у позові підстав. Звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги в зв`язку з відсутністю порушеного права з боку відповідача, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та безпідставними, а відтак задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed