Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

08 лютого 2024 року представник позивача адвокат Слєпченко С.А. звернувся до суду в інтересах [PERSON] із позовом, в якому просив визнати за позивачем право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] та на частину вищевказаного будинку за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що будинок належав [PERSON] , як голові колгоспного двору, членом колгоспного двору був [PERSON] , проте правовстановлюючі документи на будинок вони не отримали. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв її син [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач прийняла спадщину після померлого батька [PERSON] , проте позбавлений можливості успадкувати спадковий житловий будинок в нотаріальній конторі через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове домогосподарство. Крім того, [PERSON] вибув на постійне місце проживання до м. Чернігова з 17.02.1999, участі в утриманні спірного майна не брав. Позивач користується будинком, проживає в ньому та проводить поточний ремонт. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши про підтримання позовних вимог. \~ \~ \~ \~Відповідач Михайло-Коцюбинська селищна рада Чернігівського району Чернігівської області не забезпечили явку в судове засідання свого представника, подали заяву про розгляд справи без його участі та зазначили про визнання позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив про визнання ним вимог позивача [PERSON] .. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку. Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] станом на квітень 1991 року був колгоспним двором, головою якого була [PERSON] , [INFO] , членом колгоспного двору був [PERSON] , [INFO] (а.с.21). Відповідно до Постанови РМ УРСР від 11 березня 1985 року № 105 « Про порядок державного обліку житлового фонду» і відповідно до чинного на той час порядку обліку господарств колгоспних дворів, все майно колгоспного двору обліковувалося за головою колгоспного двору. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року " Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" з наступними змінами, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, які діяли до ведення в дію Закону України Про власність, кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. Тобто, після введення в дію Закону України Про власність 15.04.1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору, які не втратили право на витребування частки. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] мали рівну частку житлового будинку з господарськими спорудами, а саме по 1/2 частині. Відповідно до довідки КП «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації» Чернігівської районної ради Чернігівської області, право власності на нерухоме майно, що знаходиться по [ADDRESS] в Чернігівському РБТІ не зареєстровано (а.с.18). Як вбачається з копії свідоцтва про смерть (а.с.13), [PERSON] померла [INFO] , про що 20.10.2020 року Виконавчим комітетом Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області складено актовий запис № 6. У відповідності до довідки виконкому Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області № 632 від 13.11.2023 року, [PERSON] на день смерті проживала та була зареєстрована по [ADDRESS] разом з сином [PERSON] , невісткою [PERSON] , онуками [PERSON] та [PERSON] , правнуком [PERSON] (а.с.24). Таким чином, спадщину після померлої [PERSON] прийняв її сина [PERSON] .. Спадкова справа піся померлої [PERSON] не заводилась. [INFO] помер [PERSON] , про що 26.12.2000 року виконкомом Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області складено актовий запис № 30 (а.с.14). Спадщину після померлого прийняла його дочка позивач у справі [PERSON] (а.с.15), яка у визначений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Постановою Чернігівської районної державної нотаріальної контори від 29.09.2021 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , оскільки право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не зареєстровано (а.с.8). Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. Враховуючи встановлені обставини справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність судового захисту права на спадкування [PERSON] шляхом задоволення його позову в цій частині. Крім того, згідно довідки виконкому Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області № 1016 від 15.11.2021, в будинку по [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а.с.20). У відповідності до довідок виконкому Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області № 630 від 13.11.2023, та № 631 від 13.11.2023, [PERSON] з 1997 року користується, проживає та проводить поточний ремонт будинку по [ADDRESS] , [PERSON] з 17.02.1999 року вибув на постійне проживання до м. Чернігова, участі в утриманні колгоспного домоволодіння не брав (а.с. 22,23). У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 № 910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Згідно із п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 28.04.2020, справа № 552/1354/18 володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанов. Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Як встановлено в ході судового розгляду право власності на вказаний житловий будинок не зареєстровано, з 1997 [PERSON] проживає в будинку та користується ним. Весь цей час [PERSON] добросовісно та відкрито володіла вказаним житловим будинком [ADDRESS] , добросовісно підтримувала будинок у належному стані, сплачувала комунальні послуги та вважала цей будинок своєю власністю. За наведених обставин позивач добросовісно, відкрито, безперервно володіє будинком [ADDRESS] більше десяти років та набув право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України. Виходячи з вищезазначеного, враховуючи визнання відповідачем [PERSON] позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved