Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 29\~000 грн., а також 3% річних за період з 28.05.2023 по 05.06.2024 в сумі 891 грн., інфляційні втрати-786,01 грн.,судові витрати-968.96 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 27 травня 2023 року помилково здійснив платіж на суму 29000 грн. на платіжну банківську карту sportbank № [NUMBER] , емітентом якої є АТ «Таскомбанк».Грошові кошти були зараховані на рахунок невідомого йому одержувача. Позивач засобами дистанційної комунікації звертався до обслуговуючого банку та до банку- емітента платіжної картки, проте отримав відмову у скасуванні операції з переказу, а також повідомлення про особу, на ім`я якої емітовано платіжну картку. Така інформація щодо власника рахунка отримана на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 16.11.2023. Вимога відповідачу про повернення коштів була направлена 21.05.2024, яка залишена без відповіді. За прострочення виконання грошового зобов`язання [PERSON] просить також стягнути з боржника на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні збитки і 3% річних від простроченої суми. В судовому засіданні представник позивач стверджував, що [PERSON] займається активною волонтерською діяльністю, замовляє у постачальників автомобілі, деталі, обладнання, устаткування і щодня проводить десятки платежів. При з`ясуванні причини не поставки замовленого товару встановлено, що гроші не були отримані.Саме тоді виявлено помилковий платіж на невідому іншу картку. В подальшому, після одержання нових реквізитів для оплати, вартість обладнання зросла і 19.06.2023 повторно оплачено вже 30\~050 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку згідно зі ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не сповістив, правом надання відзиву на позов не скористався. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Суд, вислухавши вступне слово і пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно квитанції № 665К-9ВС4-1К74-1175 від 27 травня 2023 року [PERSON] ( картка/рахунок відправника [NUMBER] ) перерахував особисті кошти у розмірі 29\~000 грн. на рахунок [NUMBER] , банк одержувача- sportbank, банк відправника-Універсал банк ( а.с. 14). На виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 16.11.2023 , АТ «Таскомбанк» надана інформація, що особою, якій було емітовано банківську платіжну картку № [NUMBER] є [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) ( а.с. 19-23,26). Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. З огляду на фактичні обставини справи суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] а на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 29 000 грн як безпідставно набутих. Правовідношення, в якому виникло зобов`язання повернути позивачу безпідставно отримані грошові кошти, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18. Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Суд вважає\~за можливе\~застосувати пункт\~18\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України\~та відмовити\~ позивачу\~у стягненні\~3%\~річних та\~інфляційних втрат\~в загальній\~сумі 1677,01\~грн. За правилами ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: partial