Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період з червня 2002 року по лютий 2022 року, та визнати об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , - об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя, та визнати право власності позивача на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Відповідач визнав позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 26 березня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді 28 березня 2024 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 02 квітня 2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду справи у загальному позовному провадженні /а. с. 74-75/. Також ухвалою суду від 02 квітня 2024 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна /а. с. 77-79/. 26 квітня 2024 року представник відповідача подав до суду відзив на позов /а. с. 83-91/. У судовому засіданні 14 травня 2024 року представник позивача подав заяву про виклик свідків і заяву про витребування доказів /а. с. 92-93, 94-107/. Ухвалами, постановленими 14 травня 2024 року, на місці без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки представників сторін, внесеними до протоколу судового засідання, суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про виклик та допит свідків, витребування доказів, оскільки стороною відповідача фактично визнається позов /а. с. 108-110, 112/. 14 травня 2024 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про закриття провадження у справі /а. с. 111, 117-118/. Також 14 травня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 113/. 06 червня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь позивача на відзив /а. с. 124-131/. 26 червня 2024 року представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь на відзив /а. с. 132-137/. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов і просив задовольнити, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні визнав позов. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] і [PERSON] з червня 2002 року по лютий 2022 року перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. 04 листопада 2016 року [PERSON] придбана квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І. Л. В лютому 2022 року, у зв`язку з повномасштабною військовою агресією рф та введенням в Україні воєнного стану, [PERSON] була змушена разом з трьома неповнолітніми дітьми виїхати за межі України у Францію, де проживає і на час розгляду справи. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Положеннями частини першої, другої ст. 74 Сімейного кодексу України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте під за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Главою 8 Сімейного кодексу України регулюються правовідносини, які виникли між подружжям щодо набуття права спільної сумісної власності. У відповідності до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з статтею 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України, слід виходити з того, що дана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які , вказують на наявність усталених між сторонами відносин притаманних подружжю. При цьому, взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Зазначені правові позиції викладені у постанові Верховного Суду у справі № 643/6799/17 від 30 жовтня 2019 року та у постанові Верховного Суду у справі № 303/2865/17 від 19 березня 2020 року. Таким чином, об`єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] , набута відповідачем [PERSON] під час спільного проживання з позивачем [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому є об`єктом спільної сумісної власності та із урахуванням частини першої ст. 70 Сімейного кодексу України підлягає поділу порівну. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При поданні позовної заяви до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 16 351, 20 грн, який 50 % (8 175, 60 грн) якого підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved