Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

Рух справи 19.03.2009 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить суд: - В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КIJGА0000102Р від 25.10.2007 в розмірі 69 342,76 (доларів США), - звернути стягнення на квартиру загальною площею 45 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № КIJGА0000102Р від 26.10.2007) Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; - Виселити Відповідач/Відповідач-2/Відповідач-З, які зареєстровані і проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Київ; - Стягнути з відповідачів судовий збір за подання позовної заяви про виселення з житла у розмірі 8,5 грн; - Судові витрати у розмірі 1 700,00 грн судовий збір та 30,00 грн витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судового процесу. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14.06.2010: -Позов задоволено частково; -Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, на підставі договору іпотеки № КIJGА0000102Р від 26.10.2007 року, публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності; -Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справ в розмірі 30,00 грн; -В решті позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду мста Києва від 18.09.2015 рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14.06.2010 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Приватбанк» відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.09.2016 рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14.06.2010 та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18.09.2015 - скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2016 для розгляду відповідної справи визначено суддю [PERSON] Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10.04.2017 провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 760/18364/16ц. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19.10.2023 провадження у даній справі було поновлено. Розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 689 від 03.04.2024 у зв`язку з звільненням у відставку головуючого судді [PERSON] призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2024 для розгляду відповідної справи визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27.06.2024 у зв`язку з неявкою у судове засідання сторін у справі (та/або їх представників) судове засідання було відкладено на 19.09.2024. У судому засіданні 19.09.2024 представники сторін підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду. Доводи позову В позові, зокрема, вказується, що відповідно до укладеного договору № КIJGА0000102Р від 25.10.2007 [PERSON] 25.10.2007 отримав кредит у розмірі 77 620 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.10.2017. Як стверджується у позові, у порушення норм закону та умов договору [PERSON] зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Як зауважує позивач, станом на 26.01.2009 [PERSON] має заборгованість за кредитним договором у розмірі 69 342,76 доларів США, з яких: - 66 623,01 доларів США - заборгованість за кредитом; - 2 114,86 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 420,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 484,89 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором. У зв`язку з такими обставинами, позивач просить захистити його порушені права та майнові інтереси, шляхом звернення стягнення на квартиру загальною площею 45 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КIJGА0000102Р від 25.10.2007 в розмірі 69 342,76 доларів США. Також, позивач просить суд виселити відповідачів у справі, які зареєстровані і проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Київ. Щодо правової позиції відповідача [PERSON] 05.02.2024, 04.03.2024, 28.06.2024 до суду надійшли пояснення у справі за підписом представника відповідача - адвоката Шнайдер С.В. (т. ІІ, а.с. 71-72, 96-98, 140-141), в яких зазначається, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , та зняття їх з реєстрації було анульовано на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва. Вказується, що оскільки позивач звернув стягнення на спірну квартиру в позасудовому порядку і на даний час він є власником такої квартири, то з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки наразі відсутній предмет спору. Також стверджується, що відступні правові підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житла. При цьому наголошується, що спірна квартира не була придбана за рахунок кредиту, а належала відповідачам в результаті приватизації, а тому не допускається виселення відповідачів без надання іншого житла. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 25.10.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» (Банк) та [PERSON] (Позичальник) було укладено кредитний договір № KIJ0GA0000102P (т. І, зворотній бік а.с. 5-7), відповідно до п. 7.1 якого Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 25.10.2007 по 25.10.2017 включно, у вигляді непоновлюваної лінії (кредит) у розмірі 77 620,00 доларів США на наступні цілі: придбання бізнесу, а також у розмірі 7 620,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору (т. І, зворотній бік а.с. 7). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26.10.2007 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Іпотекодавці) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (Іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки квартири (т. І, а.с. 8-9). Відповідно до п. 1 договору іпотеки квартири, предметом цього договору є надання Іпотекодавцями в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 33.3 цього договору (предмет іпотеки) забезпечення виконання зобов`язань Позичальника - [PERSON] , перед Іпотекодержателем, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавців (т. І, а.с. 8). Згідно з п. 33.3 Договору іпотеки квартири в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за кредитним договором Іпотекодавці надали в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 45,00 кв.м., житловою площею 29,70 кв.м. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцям в рівних долях на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого відділом приватизації житла Солом`янського району м. Києва 29.05.2002 на підставі розпорядження (наказу) від 29.05.2002 за № 27467, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 31.05.2002 записаного у реєстрову книгу за № 4516. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: [ADDRESS] , призначення предмету іпотеки - жила нерухомість (т. І, зворотній бік а.с. 9). За змістом підготовленого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № КIJGА0000102Р від 25.10.2007 (т. І, а.с. 5) станом на 26.01.2009 заборгованість [PERSON] складає 69 342,76 доларів США. Згідно з наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою № 74632005 від 02.12.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т. ІІ, а.с. 4-5), квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить ПАТ КБ «Приват Банк»; підстава виникнення права власності: дублікат договору іпотеки квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лисенком О.О. 26.10.2007 за реєстровим № 11330, серія та номер 450, виданий 19.09.1016, видавник приватний нотаріус КМНО Лисенко О.О.; заставна, серія та номер: серія ПБ № 010078, виданий 25.10.2007, видавник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру. Аналіз Єдиного реєстру судових рішень свідчить про те, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12.03.2021 у справі № 760/21160/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, АТ КБ «Приват Банк» про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії, вирішено (т. ІІ, а.с. 181-189; https://reyestr.court.gov.ua/Review/98321878): - Позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити; - Визнати незаконними дії Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації по зняттю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] ; - Зобов`язати Солом?янську районну в місті Києві державну адміністрацію поновити реєстрацію місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Таке рішення суду набрало законної сили та мотивовано тим, що оскільки, заяв від позивачів про зняття їх з реєстрації місця проживання не надходило, а новим власником квартири - ПАТ КБ «ПриватБанк» до заяви не було надано судового рішення, яким позивачів позбавлено права користування житловим приміщенням, про виселення, то зняття з реєстрації місця проживання позивачів є незаконним. Також, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02.09.2019 у справі № 760/31566/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2020 у задоволенні позову [PERSON] до приватного нотаріуса КМНО Швець Р.О., ПАТ КБ «Приват Банк», треті особи: [PERSON] [PERSON] про скасування рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно - відмовлено (т. ІІ, а.с. 167-172; https://reyestr.court.gov.ua/Review/84053639; https://reyestr.court.gov.ua/Review/87114580). За змістом постанови Київського апеляційного суду від 13.03.2019, зокрема вказується, що: «З матеріалів справи вбачається. що укладений іпотечний договір містить розділи «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 27 даного договору передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавців. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2016 року позивач [PERSON] та треті особи у даній справі [PERSON] та [PERSON] отримали вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій він вимагав повернення кредиту в повному обсязі протягом тридцяти днів. У вимозі вказано, що у разі невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» має намір задовольнити забезпеченою іпотекою вимогу, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме: двохкімнатну квартиру загальною площею 45 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (а.с.73-74). Поряд з цим, обставини отримання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вимоги банку встановлені рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 07.09.2018 року залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2019 року, відповідно до якого зазначена вимога була отримана 19.08.2016 року позивачем [PERSON] та третіми особами [PERSON] (позивачем у даній справі) та [PERSON] , відповідно. Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ПАТ КБ «ПриватБанк» було надано нотаріусу Швець Р.О. підтвердження того, що 19 серпня 2016 року позивач [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] отримали вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій він вимагав повернення кредиту в повному обсязі протягом тридцяти днів та повідомляв, що у разі невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» має намір задовольнити забезпеченою іпотекою вимогу, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що з 19.09.2016 року у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право реєстрації права власності на предмет іпотеки.» Разом з тим, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07.09.2018 у справі № 760/18364/16-ц у задоволенні позовних вимог [PERSON] до приватного нотаріуса КМНО Швець Р.О., ПАТ КБ «Приват Банк», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації про скасування нотаріальної дії та визнання протиправним дії приватного нотаріуса - відмовлено (т. ІІ, а.с. 190-193; https://reyestr.court.gov.ua/Review/76503727). Постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2019 у справі № 760/18364/16-ц апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення; рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07.09.2018 залишено без змін (т. ІІ, а.с. 194-201; https://reyestr.court.gov.ua/Review/79365601). Крім того, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 760/18364/16 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення; а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07.09.2018 та постанову Київського апеляційного суду м. Києва від 17.01.2019 залишено без змін (т. ІІ, а.с. 202-208; https://reyestr.court.gov.ua/Review/90202442). При цьому, за змістом постанови Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 760/18364/16, викладено наступне: «25 жовтня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, за умовами якого банком надано позичальнику кредит у розмірі 77 620 доларів США для придбання бізнесу, а також 7 620 доларів США на сплату страхових платежів, з відповідною подальшою сплатою процентів за користування кредитом та строком повернення до 25 жовтня 2017 року. На забезпечення виконання зобов?язань за вищевказаним кредитним договором 26 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки квартири, за умовами якого останні передали банку в іпотеку належну їм у рівних частках квартиру [ADDRESS] . 17 серпня 2016 року у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було надіслано вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором протягом 30 днів з дня отримання вимоги. Зазначалося, що у випадку невиконання вимог про сплату боргу, банк залишає за собою право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження, яке міститься в договорі іпотеки квартири. Вказували на те, що у випадку невиконання своїх зобов?язань по поверненню грошових коштів у встановлений строк, банк вимагає від усіх членів сім`ї та інших мешканців, добровільно звільнити предмет іпотеки. Зазначена вимога була отримана позивачем [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 19 серпня 2016 року, що підтверджується відповідними відмітками на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення (т. 1, а. с. 94). 29 серпня 2016 року [PERSON] направив на адресу банку відповідь на лист-вимогу від 17 серпня 2016 року, згідно з якої [PERSON] заперечував правомірність вимоги банку про виселення з предмету іпотеки. Вказував на те, що йому та іншим співвласникам спірної квартири, не запропоновано викупити предмет іпотеки, чим порушено їхні права, та зазначив, що виселення з квартири може відбутися лише на підставі рішення суду. Протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги банку борг позичальником сплачений не був. Згідно із звіту про оцінку майна від 16 серпня 2016 року квартира [ADDRESS] коштує 712 044 грн. У зв`язку із невиконанням вимоги про повернення кредитних коштів 29 вересня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. із заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. На підтвердження своїх вимог приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Швецю Р. О. було надано заставну серії ПБ N? 010073 з підписами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , нотаріально посвідчений договір іпотеки квартири від 26 жовтня 2007 року, копію письмової вимоги про усунення порушень від 17 серпня 2016 року, повідомлення про вручення письмової вимоги від 19 серпня 2016 року. 29 вересня 2016 року право власності на предмет іпотеки у вигляді квартири [ADDRESS] було зареєстровано приватним нотаріусом за ПАТ КБ «ПриватБанк» (т. 1, а. с. 118). … Разом з тим, у справі, яка переглядається, суди правильно виходили із того, що цей спір стосується звернення стягнення на квартиру, яка є предметом договору іпотеки, укладеного на забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором, який не є споживчим, оскільки [PERSON] отримав кредитні кошти не для задоволення власних потреб, як споживача, а з метою здійснення підприємницької діяльності, тому суди дійшли обґрунтованого висновку, що норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини у цій справі не поширюються. Вказаним законом введено тимчасовий мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в забезпечення виключно споживчих кредитів в іноземній валюті.». Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Згідно з ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Щодо позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки Положеннями ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно з ч. 2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України «Про іпотеку»). У відповідності до вимог ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання як в судовому, так і в позасудовому порядку (у разі, якщо таке передбачено умовами договору іпотеки). Враховуючи те, що предметом спору, що є предметом розгляду, є, зокрема, звернення стягнення в судовому порядку на предмет іпотеки, а також те, що відповідно до даних Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить ПАТ КБ «Приват Банк», зазначене свідчить про відсутність наразі з цього питання предмету спору, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦК України, є підставою для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо позовної вимоги про виселення зі зняттям з реєстраційного обліку Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.01.2024 у справі № 727/11361/22 (провадження № 61-14776св23): «Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України). Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Аналогічні за змістом положення містяться у частині третій статті 109 ЖК України. Разом із тим, частиною другою статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07.07.2011 у справі «Серков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07.10.2011, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв?язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03.02.2016 у справі № 6-2947ц15, яка в подальшому була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2021 в справі 310/2950/18, провадження № 61-16820сво19, зроблено висновок, що: «враховуючи норми статті 109 ЖК УРСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.12.2021 в справі № 209/2032/14-ц, провадження № 61-9059св21, зазначено, що: «частиною другою статті 109 ЖК УРСР врегульовано правовідносини при відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об?єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК УРСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору». Подібний за змістом висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 442/328/19-ц, провадження № 61-17888св19. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.09.2021 в справі № 344/12708/19, провадження № 61-8135св21, вказано, що: «відповідачі, як колишні власники спірної квартири, яка була предметом іпотеки і не придбавалась за кредитні кошти, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР можуть користуватись цією квартирою до забезпечення іншим постійним жилим приміщенням. Якщо колишні власники фактично не проживають у спірному житлі, яке набуто новим власником за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та забезпечені іншим постійним житлом, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для збереження за ними права на користування вже чужим майном на підставі частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), необхідно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами».» У справі, що є предметом розгляду встановлено, що колишні власники фактично проживають та користуються спірним житлом, яке набуто новим власником за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, та іншим постійним житлом не забезпечені. Іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 205/5044/19, провадження № 61-2490св21). При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 335/5647/21, провадження № 61-298св23). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-І\\/, є передбачуваними (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 333/7232/20, провадження № 61-17769св23). Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, суд приходить висновку про те, що саме позивач повинен був довести наявність передбачених ч. 2 ст. 109 ЖК України підстав для виселення мешканців іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення. З огляду на наведене, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про виселення зі зняттям з реєстраційного обліку. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed