Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

04.01.2024 року до Лозівського міськрайонного суду Харківської області надійшла позовна заява ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №С02.191.72885 від 21.03.2017 року в розмірі 26 805,03 гривень, кредитним договором №10001069033 від 12.10.2019 року у розмірі 7 450, 00 гривень та судових витрат. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 21.03.2017 року між Акціонерним товариством Ідея Банк (далі -АТ Ідея Банк), яке є первісним кредитором, та [PERSON] (далі - Відповідач або Позичальник) було укладено кредитний договір №С02.191.72885. 07.07.2023 року між АТ Ідея Банк та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ( далі - ТОВ ФК ЄАПБ) було укладено договір факторингу №07072023, за яким було передано ТОВ ФК ЄАПБ право вимоги за договором №С02.191.72885. Так, ТОВ ФК ЄАПБ набуло права вимоги до відповідача в сумі 26 805,03 грн, з яких 9 854,54 грн -сума заборгованості за основною сумою боргу; 16 950,49 грн - сума заборгованості за відсотками. Також, представник вказав, що 12.10.2019 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІНВЕСТ ФІНАНС» (далі -ТОВ «ІНВЕСТ ФІНАНС»), яке є первісним кредитором, та [PERSON] (далі - Відповідач або Позичальник) було укладено кредитний договір №10001069033. 11.05.2021 року між ТОВ «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ( далі - ТОВ ФК ЄАПБ) було укладено договір факторингу №11052021, за яким було передано ТОВ ФК ЄАПБ право вимоги за договором №10001069033. Так, ТОВ ФК ЄАПБ набуло права вимоги до відповідача в сумі 7 450,00 грн, з яких 2 000, 00 грн -сума заборгованості за основною сумою боргу; 5 450, 00 грн - сума заборгованості за відсотками. Враховуючи вище вказане, ТОВ ФК ЄАПБ звернулося до суду з вказаним позовом. 18.04.2024 року за вище вказаним позовом було винесено заочне рішення. Ухвалою суду від 20.06.2024 року за заявою відповідача заочне рішення було скасовано та призначено справу до перегляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, учасникам надано час для подання заяв по суті. Представником відповідача було надано відзив на позов, в якому адвокат вказала, що позивачем не надано жодного належного доказу підтвердження видачі відповідачу кредитних коштів за договором №С02.191.72885 від 21.03.2017 року. Також, представник зазначила, що з наявного в матеріалах справи прибуткового позабалансового ордера від 21 березня 2017 року вбачається, що на підставі видачі кредиту №С02.191.72885 від 21 березня 2017 року на невідомий рахунок перераховано одну гривню. Крім того, [PERSON] зауважила, що відсутні документи, які б свідчили про рух коштів по відкритому рахунку відповідача, відомості про строк користування, періоду та сум нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, визначена позивачем сума заборгованості за кредитним договором №C02.191.72885 від 21.03.2017 року є недоведеною належними, допустимими та достатніми доказами. Додала, що в матеріалах справи відсутні виписки з карткового рахунку [PERSON] , які б підтверджували факт зарахування кредитних коштів на користь останнього за кредитним договором №10001069033 від 12.10.2019 року. Так само, в матеріалах справи відсутні розрахунки за кредитним договором №10001069033 від 12.10.2019 року, за якими утворилась заборгованість відповідача перед первісним кредитором на суму 7450,00 грн. Так, розрахунок, долучений позивачем до позову, охоплює період з 11.05.2021 року по 30.11.2023 року, хоча відповідно до договору №10001069033 від 12.10.2019 року строк дії кредиту складає 30 днів, тобто до 12.11.2019 року. Вказане свідчить про те, що вимоги про стягнення заборгованості за період з 11.05.2021 року по 30.11.2023 року не охоплюються умовами договору. Адвокат також вказала, що правові підстави стягнення заборгованості за відсотками , передбаченими умовами договору, після 12.11.2019 року відсутні, оскільки строк дії договору закінчився. Представник зазначила, що первинні документи на підтвердження сум заборгованості позивачем не надано, докази перерахування коштів на картку чи на рахунок відповідача, факт переходу від АТ Ідея Банк та ТОВ Інвест Банк до ТОВ ФК Європейська агенція з повернення боргів прав грошової вимоги за вказаними в позові договорами відсутні. Також, адвокат вказувала на пропуск строку позовної давності позивачем та зазначала про відсутність доказів понесення судових витрат на суму 1342 грн. Враховуючи вище вказане, [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. На адресу суду надійшла відповідь на позов, в якій представник позивача - [PERSON] вказала на те, що на підставі первинних документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції. Також, представник зазначила, що факт отримання відповідачем коштів доведено договорами та наявністю заборгованості. Крім того, наголосила на тому, що вказані в позові договори не були розірвані та відповідно діє презумція правомірності правочину. Представник вказала, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Також, кредитний договір є укладеним з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згод з усіх істотних умов такого договору, а не з моменту передачі грошей. Представник зазначила і про те, що не передання коштів позичальнику є істотним порушенням умов договору, а тому відповідач міг оскаржувати вказані договори, якщо б дійсно існували дані обставини. Щодо відсотків поза межами дії договору представник позивача вказала, що у відповідності до умов договорів нарахування відсотків здійснювалось саме за кожен день користування кредитом, тобто умовами договорів не передбачена відповідальність за неналежне виконання зобовязання відповідачем згідно ст.625 ЦК України. Крім того, представник ТОВ ФК ЄАПБ додала, що строк позовної давності не закінчився, оскільки він рахується з моменту відступлення права вимоги, а також вказала про продовження строків у період дії карантину та воєнного стану. [PERSON] також вказала, що факт переходу права грошової вимоги підтверджено належними та допустимими доказами. Зважаючи вище викладене, представник просила задовольнити позов в повному обсязі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у відповідності до ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Так, позивачем на підтвердження повноважень АТ Ідея Банк надано копію виписки, ліцензії, на підтвердження повноважень ТОВ «ІНВЕСТ ФІНАНС» копію виписки, свідоцтва, розпорядження, на підтвердження повноважень ТОВ ФК ЄАПБ та його представників копії свідоцтв, розпоряджень, статуту, протоколів, наказу, довіреності(а.с.20-21, 36-38, 39-47). Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Так, судом встановлено, що 21.03.2017 року між Акціонерним товариством Ідея Банк (далі -АТ Ідея Банк), яке є первісним кредитором, та [PERSON] (далі - Відповідач або Позичальник) було укладено кредитний договір №С02.191.72885(а.с.7-10, 13-14). Як вбачається з копії угоди №С02.191.72885 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки від 21.03.2017 року(а.с.7), АТ Ідея Банк відкрив [PERSON] поточний рахунок [NUMBER] у валюті гривна та випустив міжнародну платіжну картку терміном дії 2 роки з моменту її випуску. В п.3.3 вище вказаної Угоди зазначено, що процентна ставка за користування коштами Кредитної лінії становить 48, 0000% річних. Пунктом 3.4 вказаної Угоди визначено, що розмір обов?язкового мінімального платежу встановлюється Тарифами Банку. Дата сплати обов?язкового мінімального платежу за Кредитною лінією за попередній Розрахунковий період - до останнього Операційного дня Платіжного періоду, який починається з дня, наступного за останнім днем попереднього Розрахункового періоду, і закінчується на 30 день з моменту закінчення попереднього Розрахункового періоду, Про суму коштів, які складають обов?язковий щомісячний платіж, Банк щомісячно інформуватиме ієнта за допомогою смс-повідомлення, що надсилається на абонентський номер Клієнта, вказаний ним в Заяві на приєднання. В п.4 угоди №С02.191.72885 вказано, що повернення заборгованості та сплата відсотків за користування Кредитною лінією та/або інших платежів за Угодою та Договором здійснюватимуться згідно умов Договору, Типового графіку та Розрахунку сукупної вартості кредиту, а також Тарифів, які розміщені на сайті Банку за адресою www.ideabank.ua. Підписанням Угоди Клієнт підтверджує, що ознайомлений з Типовим графіком і розрахунком сукупної вартості Кредиту. Пунктом 7 вище вказаної угоди встановлено, що ця угода є укладеною з дня її підписання Сторонами та діє протягом строку кредитування, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за угодою. Також, пунктами 3.1. та 3.2. встановлено, що максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000, 00 гривень. Ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладання угоди, становить 10 000, 00 гривень. Враховуючи, що зобовязання банку щодо встановлення ліміту кредитної лінії є для нього відкличними та без ризиковими, визначення суми кредитної лінії, що може бути доступна клієнту, протягом строку дії відновлювальної кредитної лінії, здійснюється банком в межах встановленого угодою максимального ліміту кредитної лінії без будь-яких обмежень. Перевіривши матеріали справи, суд виявив, що встановити, який саме ліміт кредитної лінії було встановлено відповідачу та чи дійсно на момент укладання угоди діяв ліміт 10 000, 00 грн неможливо. Крім того, 12.10.2019 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІНВЕСТ ФІНАНС» (далі -ТОВ «ІНВЕСТ ФІНАНС»), яке є первісним кредитором, та [PERSON] (далі - Відповідач або Позичальник) було укладено кредитний договір №10001069033 (а.с.22-29). Як вбачається з п.1.3 Розділу 1 вище вказаного кредитного договору, строк надання кредиту 30 (тридцять) календарних днів. Дата повернення кредиту вказується в Графіку платежів/розрахунків, що є Додатком №1 до цього Договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених цим Договором. Пунктом 1.4 Розділу 1 кредитного договору №10001069033 визначено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за кожен день користування кредитом за Процентною ставкою. Процентна ставка нараховується: -в межах строку кредиту, передбаченого п.1.3 цього Договору; -в межах строку, на який було продовжено строк кредиту за домовленістю Сторін, якщо інший розмір процентної ставки не передбачено відповідною додатковою угодою до цього Договору із Урахуванням Програми лояльності. В п.2.2 Розділу 2 вище вказаного кредитного договору, сума кредиту (його частина) перераховується Товариством протягом трьох робочих (банківських) днів з моменту укладення цього Договору. У випадку, якщо Товариство здійснює перерахунок коштів не у день укладання цього Договору, а у наступні календарні дні, Графік розрахунків підлягає коригуванню шляхом зміщення дати повернення кредиту, враховуючи строк кредиту (кількість днів), зазначений в п.1.3. цього Договору, відлік якого в даному випадку починається з моменту надання коштів. Новий Графік розрахунків розміщується Товариством в Особистому кабінеті. Пунктом 4.1. Розділу 4 вище зазначеного договору, строк кредиту може бути продовжено: -за ініціативою Позичальника на кількість днів, зазначену в п.1.3. цього Договору, якщо між Сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному п.4.2 (пп.4.2.1. -4.2.3.) цього Договору. З п.6.1 Розділу 6 договору №10001069033 вбачається, що сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно Графіка розрахунків, крім випадку визначеного в пп.6.1.1 цього Договору. Так, пунктом 1.2. договору №10001069033 визначено, що сума на яку надається кредит 2000 гривень. Однак, перевіривши матеріали, суд позбавлений можливості встановити чи надавався даний кредит у вказаному розмірі [PERSON] та чи користувався даним кредитом відповідач. Зі змісту ст. 626, 638 ЦК України, слідує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Законом України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з частинами 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. За правилами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Відповідно до ч. 3 ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Так, представник позивача посилався на презумпцію правомірності правочинів. Згідно зі ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, спірні договори не були оспорені відповідачем та не визнавались недійсними. Так, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] борг за основними сумами кредиту та відсотками за договорами №С02.191.72885 та №10001069033. Як зазначила представник відповідача в відзиві, [PERSON] не було надано кредитні кошти первісними кредиторами та згідно з прибутковим позабалансовим ордером від 21 березня 2017 року, що долучений до позову, була здійснена видача кредиту №С02.191.72885 від 21 березня 2017 року, а саме на невідомий рахунок перераховано одну гривню. Так, касовий ордер -це первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Прибутковий касовий ордер- це первинний документ, який застосовується для оформлення надходжень готівки до каси підприємств (юридичних осіб). Тобто, доданий до позову ордер, не є видатковим та не фіксує видачу кредиту особі. Перевіривши, долучену до відповіді на відзив, виписку по рахунку 26203007961299.980 за договором №С02.191.72885 від 21 березня 2017 року, судом встановлено факт видачі траншів кредиту [PERSON] та факт використання кредитних коштів відповідачем в період з 27.03.2017 по 29.03.2019 року. Також, суд встановив, що в виписці за договором №С02.191.72885 від 21 березня 2017 року вказано, що вона стосується періоду з 21.03.2017 по 07.07.2023 рік, однак згідно з викладеним в виписці відомості зазначено не за весь період, а тільки за період з 27.03.2017 по 29.03.2019 року, що унеможливлює встановлення використання чи погашення боргу відповідачем після 29.03.2019 року. Крім того, суд перевіривши розрахунок заборгованості за договором №С02.191.72885 від 21 березня 2017 року, доданий до позову, вважає неможливим встановлення дійсних обставин справи, оскільки в ньому зазначені відомості за період з 07.07.2023 року по 30.11.2023 рік, та в ньому відсутня інформація, яка б світила про користування [PERSON] кредитом впродовж вказаного періоду. Дослідивши розрахунок заборгованості за договором №10001069033 від 12.10.2019 року, суд встановив, що розрахунок наданий за період з 11.05.2021 по 30.11.2024 рік, що унеможливлює встановлення факту надання кредитних коштів [PERSON] . первісним кредитором, використання кредитних коштів відповідачем, момент виникнення заборгованості та порядок нарахування відсотків. Суд також бере до уваги те, що розрахунки заборгованості за договором №С02.191.72885 від 21 березня 2017 року та за договором №10001069033 від 12.10.2019 року, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Позивача). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів фінансової компанії кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6- 16цс15. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 . Таким чином, з вище вказаних розрахунків, які є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, неможливо встановити використання коштів відповідачем, порядок нарахування відсотків та періоди, за які виникла заборгованість. Отже, виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20. Також, оскільки в виписці по рахунку 26203007961299.980 відсутня інформація після 29.03.2019 року, суд не може встановити дійсні обставини справи, а саме чи здійснювалась після цієї дати оплата боргу [PERSON] , чи продовжували нараховуватися відсотки після закінчення строку дії договору, чи була пролонгація договору та чи перевипускалася кредитна картка. Так, відповідно до п.4.1 договору №10001069033 від 12.10.2019 року, строк кредиту може бути продовжено: -за ініціативою Позичальника на кількість днів, зазначену в п.1.3 цього Договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному п.4.2.(п.п.4.2.1.-4.2.3.) цього Договору. Згідно з п.4.2.(п.п.4.2.1.-4.2.3.) вище вказаного Договору, пропозиція (оферта ) позичальника щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь Товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку Товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій Позичальником. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що термін дії договору №10001069033 становив 30 днів, жодних доказів дій Позичальника, які б свідчили про здійснення пролонгації даного договору суду не надано. Відповідно до позиції Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, строк спливу дії картки є кінцевим строком дії кредитного договору. Так, судом встановлено, що за умовами угоди №С02.191.72885 від 21 березня 2017 року, строк дії картки - 2 роки з моменту її випуску, однак суду не надано належних та допустимих доказів, з яких можливо було б встановити дату випуску картки, а також у разі продовження кредитних правовідносин - дати перевипуску картки. Крім того, позивачем долучено до позову копію довідки -повідомлення від 21.03.2017 року(а.с.13), підписаної ПАТ Ідея Банк та [PERSON] , в якій відповідач підтвердив, що кредитодавець ПАТ Ідея Банк цього числа, 21.3.2017, до підписання кредитного договору, надав йому в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Згідно з вище вказаною довідкою-повідомленням, сума кредиту становить 10 000, 00 грн, термін користування 12 місяців, погашення основної суми кредиту - щомісячно по 1066, 00 грн до 30 числа місяця, наступного за розрахунковим місяцем, однак суд позбавлений можливості встановити якого саме договору стосується вказана довідка-повідомлення, оскільки в даному документі не зазначено номер договору, а термін кредитування не співпадає з часом видачі картки за кредитом №С02.191.72885 від 21 березня 2017 року, як і не співпадає з терміном дії, зазначеним в договорі №10001069033 від 12.10.2019 року. Так, зважаючи на неможливість встановлення отримання кредитних коштів відповідачем за договором №10001069033 від первісного кредитора ТОВ ФК ІНВЕСТ ФІНАНС, беручи до уваги відсутність виписки стосовно використання кредитних коштів за весь період кредитування, а також відсутність доказів пролонгації договору, суд приходить до висновку, що підстав для стягнення основної суми боргу за вказаним договором немає. Крім того, враховуючи відсутність виписки первісного кредитора ПАТ Ідея Банк за договором №С02.191.72885 від 21 березня 2017 року стосовно використання кредитних коштів за частину періоду кредитування, а також відсутність доказів пролонгації договору, суд приходить до висновку, що підстав для стягнення основної суми боргу за вказаним договором немає. У відповідності до вимогстатті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.У відповідності до вимогстатті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Жодних клопотань, включно з клопотанням про витребування у первісних кредиторів необхідної документації, згідно вимог ст. 84 ЦПК України, представником позивача не заявлялось. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Так, беручи до уваги вище вказане, суд приходить до висновку, що з матеріалів справи неможливо встановити період та порядок нарахування відсотків за спірними договорами. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Верховний Суд у своїй постанові від від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 вказав, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Так, беручи до уваги положення угоди №С02.191.72885, суд приходить до висновку, що угодою конкретний строк в межах якого будуть нараховуватися проценти не визначено. Всупереч умовам угоди, в договорі №10001069033, вказано, що зазначена в ньому процентна ставка застосовується в межах строку кредиту, визначеного п.1.3 цього Договору, чи в межах строку, на який його було продовжено, якщо інший розмір не визначеного додатковою угодою. Доказів пролонгації договору та додаткових угод суду надано не було. Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Так, беручи до уваги, що доказів пролонгації кредитних договорів суду не надано, умови договору написано позивачем, з урахуванням п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та позицію ВС, суд позбавлений можливості встановити обґрунтованість та правомірність заявлених вимог про стягнення відсотків по спірним договорам та визначити чи підлягають задоволенню вказані ТОВ ФК ЄАПБ вимоги, що стосуються відсотків, у звязку з неможливістю встановити період, за який вони нараховані. 07.07.2023 року між АТ Ідея Банк та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ( далі - ТОВ ФК ЄАПБ) було укладено договір факторингу №07072023, за яким було передано ТОВ ФК ЄАПБ право вимоги за договором №С02.191.72885(а.с.16-17). Так, як зазначено в копії витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 року, ТОВ ФК ЄАПБ набуло права вимоги до відповідача в сумі 26 805,03 грн, з яких 9 854,54 грн -сума заборгованості за основною сумою боргу; 16 950,49 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с.19). Відповідно до п.4.1. Договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 року, фактор зобовязується сплатити клієнту суму фінансування шляхом перерахунку 100 % вказаної суми на рахунки клієнта протягом 3(трьох) банківських днів після отримання Реєстру Боржників засобами корпоративного звязку у захищеному паролем файлі та підписання сторонами Реєстру Боржників за допомогою сервісу електронного документообігу Вчасно. Як вбачається з п.5.1. вище вказаного договору, права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора в день підписання відповідного реєстру боржників, за умови виконання Фактором зобовязань, передбачених п.4.1. цього Договору. Згідно з копією платіжної інструкції №19913 від 11.07.2023 року(а.с.19), ТОВ ФК ЄАПБ було перераховано АТ Ідея Банк оплату за відступлення права вимоги за договором факторингу №07072023 від 07.07.2023 року у сумі 15 300 грн. Як зазначено в договорі факторингу №07072023 від 07.07.2023 року, клієнтом є АТ Ідея Банк, від імені якого діяв член правління, фінансово-операційний Директор О.В. Луценко. На підтвердження повноважень АТ Ідея Банк позивачем було надано копію виписки та ліцензії, з яких неможливо встановити наявність повноважень [PERSON] діяти від імені АТ Ідея Банк, що ставить під сумнів в цілому вище вказаний договір факторингу. 11.05.2021 року між ТОВ «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ( далі - ТОВ ФК ЄАПБ) було укладено договір факторингу №11052021, за яким було передано ТОВ ФК ЄАПБ право вимоги за договором №10001069033(а.с.30-33). Згідно з п.4.1. Договору факторингу №11052021 від 11.05.2021 року, клієнт зобовязується надати документацію по Боржниках, зазначених в Реєстрі Боржників протягом 30 календарних днів з моменту підписання Акту прийому-передачі реєстру Боржників, але в будь-якому випадку не раніше дня сплати Фактором ціни продажу заборгованості. Так, як зазначено в копії витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №11052021 від 11.05.2021 року, ТОВ ФК ЄАПБ набуло права вимоги до відповідача в сумі 7 450,00 грн, з яких 2 000, 00 грн -сума заборгованості за основною сумою боргу; 5 450, 00 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с.34). Суд звертає увагу, що належними та допустимими доказами відступлення права вимоги є докази, які підтверджують належність виконання правонаступником своїх фінансових зобов`язань за договором відступлення прав вимоги, у зв`язку з чим перехід прав та обов`язків до правонаступника можуть підтверджувати відповідні первинні документи щодо повної оплати відступлення права вимоги (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 910/16109/14). Також, Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. На підтвердження передачі реєстру боржників за вище вказаним договором позивачем долучено копію акту прийому-передачі(а.с.33), однак доказів сплати ТОВ ФК ЄАПБ ціни продажу до матеріалів не долучено. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У відповідності до ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Також, слід вказати, що якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Зазначене підтверджується також постановою КЦС ВС від 06 лютого 2018 року у справі №278/1679/13-ц. Аналогічний правовий висновок міститься постанови КЦС ВС від 6 лютого 2019 року у справі №361/2105/16-ц. Так, з матеріалів справи встановити, чи був повідомлений відповідач про заміну кредитора, неможливо. Крім того, суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що надані позивачем документи не підтверджують і не спростовують можливу відсутність боргу [PERSON] за рахунок погашення боргу первісним кредиторам. Стаття 627 ЦК України та ст.6 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, за змістом ч.ч.1-2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Згідно приписів ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК Кодексу достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 1 ст.81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12. 06. 2009 р. № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. З урахуванням вище викладеного, зважаючи на недоведеність та не обгрунтованість заявлених вимог, відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження наявності порушених прав чи інтересів позивача, а також доказів реального розміру сум заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, та безспірності боргу, беручи до уваги неможливість встановлення дійсних обставин справи, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. Представником відповідача було вказано також, що позивачем пропущено строк позовної давності. Так, згідно з ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.ч. 1,2,5 ст.258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у медіа; У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у медіа або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); 4) у зв`язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); 6) у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу); 8) про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства. Позовна давність у чотири роки застосовується за вимогами про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Статтею 262 ЦК України визначено, що Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Згідно положень ст.263 ЦК України, перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Відповідно до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. В ст.266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Частинами 3-5 ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. В п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вказано, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зроблено висновок, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (пункти 59, 60). Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). При цьому необхідно звернути увагу на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14- 10цс18), постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення у справах «Stubbings and others v. The United Kingdom» (Стаббінг та інші проти Сполученого Королівства) від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93; «Zolotas v. Greece» (Золотас проти Греції) від 29 січня 2013 року за заявою № 66610/09). Так, згідно зі ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтями 1049, 1054 ЦК України, передбачено, що Позичальник зобов`язаний повернути Кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Як зазначила ВП ВС в постанові від 14 червня 2023 року по справі №755/13805/16-ц, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його обґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 569/15311/21 (провадження № 61-11750св22) зазначено, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. Згідно з позицією Верховного Суду в постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22, сумніви та припущення мають тлумачитися на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, як захист прав споживача, правові відносини останнього з банком фактично не є рівними. Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Зважаючи на вище викладене, беручи до уваги заяви по суті, з урахуванням того, що позовні вимоги ТОВ ФК ЄАПБ не є доведеними належними, допустимими доказами, через неможливість встановлення дійсних обставин спірних правовідносин, суд вважає, що підстави для відмови у позові через сплив позовної давності відсутні та вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову через його необгрунтованість. Так, в позові представник ТОВ ФК ЄАПБ просив стягнути з відповідача судові витрати на свою користь, на підтвердження чого в позові вказав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, а саме: 2684 грн - сума сплаченого позивачем судового збору та 1342 грн - витрати, повязані з розглядом справи, а саме з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів. Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з вище викладеного, позов ТОВ ФК ЄАПБ задоволенню не підлягає, у звязку з чим, суд вважає за необхідне залишити судові витрати за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed