Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

Представник позивача Лазепка В.І., який діє в порядку самопредставництва юридичної особи, як керівник ТОВ «ВЕЛЛФІН», звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором про споживчий кредит №1592894 від 18.06.2021р. в розмірі 15\~000 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 18.06.2021р. між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем було укладено договір про споживчий кредит №1592894, на підставі якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 5000 грн., які зобов`язувався повернути 18.07.2021р. разом з нарахованими процентами в розмірі 1472,50 грн. Додатковою угодою від 18.07.2021р. сторони змінили строк кредитування, збільшивши його на 30 днів. Натомість всупереч умов договору відповідач не виконав своєчасно та належним чином своїх зобов`язань з повернення позики, внаслідок чого станом на 10.06.2024р. розмір заборгованості відповідача складає 15\~000 грн., з яких: 5000 грн. заборгованість за основним боргом; 10\~000 грн. заборгованість за процентами. З метою стягнення відповідних сум заборгованості позивач звернувся до суду. Відповідач заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та у наданому суду письмовому відзиві просив відмовити у позові. В обґрунтування заперечень проти позовних вимог у відзиві зазначено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів для підтвердження факту видачі кредитних коштів та правильності нарахування позивачем процентів за користування позикою. Також відповідач заперечив факт його ознайомлення з внутрішніми правилами надання послуг позивача, погодження ним розміру процентної ставки за користування позикою понад строк дії кредитного договору і факт підписання ним додаткової угоди №1 від 18.07.2021р. Додатково у відзиві вказується на неправомірність нарахування процентів на суму позики поза межами строку кредитування, тобто у період після 18.07.2021р. Окремо у відзиві зазначається, що оскільки позивач вказує про сплату відповідачем 18.07.2021р. процентів в сумі 1427,50 грн., то сума заборгованості за кредитним договором, якщо така існує взагалі, має становити 5000 грн. фактично отриманих і неповернутих коштів. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.06.2024р. матеріали позовної заяви передані на розгляд за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси. 19.07.2024р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 05.08.2024р. від відповідача на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено позицію відповідача щодо позовних вимог. В судове засідання сторони не з`явилися, проте надали заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі. Судове засідання з розгляду справи було призначене на 09.09.2024р., проте у зв`язку з неявкою всіх учасників справи судове засідання з розгляду справи не проводилось, а розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ч. 13 ст. 7, ч. 9 ст. 10, ст. 11, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, внаслідок чого на підставі ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення у його вступній частині зазначено не дату судового засідання, на яку було призначено судовий розгляд (09.09.2024), а дату складання повного тексту рішення (12.09.2024), що відповідає правовій позиції, сформованою Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05.09.2022 у справі №1519/2-5034/11. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно договору про споживчий кредит №1592894 від 18.06.2021р. (далі Договір позики), укладеного в електронній формі між ТОВ «ВЕЛЛФІН» (кредитор) та [PERSON] (позичальник), кредитор зобов`язувався надати позичальнику позику в сумі 5000 грн. строком на 30 днів, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити та проценти за користування позикою у строк, який визначений датою 18.07.2021р. /а.с. 16-21/. Умовами договору передбачено, що позика надається на споживчі цілі, строком на 30 днів з 18.06.2021р. зі сплатою відсотків в розмірі 0,95% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування позикою, але не менше ніж 50 грн. за перший день користування позикою (п. 1.5.1 Договору позики). Відповідно до п. 1.3 Договору позики строк позики складає 30 днів і вона підлягає повернення позичальником до 18.07.2021р. Згідно п. 1.5.2 Договору позики сторони домовились, що у разі якщо позичальник не повернув суму позики у строк встановлений п.1. 3 договору, нарахування процентів, встановлених п. 1.5.1 договору, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення як плату за неправомірне користування чужими коштами (понадстрокове користування коштами), в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України (проценти за понадстрокове користування позикою). Додатком №1 до Договору позики передбачений графік платежів, відповідно до якого 18.07.2021р. позичальник зобов`язувався повернути позику в розмірі 5000 грн. та нараховані проценти в розмірі 1427,50 грн. /а.с. 21/. Відповідно до п. 1.2 Договору позики позика надається позичальнику виключно за допомогою веб-сайту кредитора (https://creditup.com.ua) за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно з п. 7.5 Договору позики до укладення цього договору позичальник надав безвідкличну та безумовну згоду, усвідомлюючи її правові наслідки, на використання в якості аналога власноручного підпису, для підписання цього договору електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, який надається позикодавцем. За змістом відомостей про позичальника Договір позики підписаний від імені позивальника електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором «vr1025» /а.с. 21/. Відповідно до додаткової угоди №1 від 18.07.2021р. до Договору позики (далі Додаткова угода) сторони дійшли згоди внести зміни до п. 1.3 Договору позики виклавши його у наступній редакції: «Строк дії Договору 60 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором» /а.с. 22/. Відповідно до п. 3 Додаткової угоди позичальник зобов`язується повернути заборгованість за відсотками та простроченими відсотками, у разі наявності, у загальній сумі 1427,50 грн., які він повинен сплатити у строк до 18.07.2021р. Відповідно до інформаційної довідки від 10.06.2024р., виданої ТОВ «Платежі онлайн», на сайті creditup.com.ua 18.06.2021р. о 10 год. 59 хв. відбулася транзакція з видачі грошових коштів за номером замовлення «а_46913519_1592894» в сумі 5000 грн. на банківську картку [NUMBER] /а.с. 35/. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного позивачем, розмір заборгованості позичальника за Договором кредиту складає 15\~000 грн., що утворилась та обчислена за період з 18.06.2021р. по 10.06.2024р. і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 5\~000грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 10\~000 грн. /а.с. 23-34/. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за Договором кредиту, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016р. «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За частиною першою статті 640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена (а. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 641 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону №1734 до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (а. 2 ч. 2 ст. 9 Закону №1734). Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у ч. 2 ст. 9 Закону №1734 передбачена у частині третій статті 9 цього Закону. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) ч. 6 ст. 9 Закону №1734). Відповідно до ст. 13 Закону №1734 договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обовязок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Згідно ч. 1 ст. 14 Закону №1734 договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем не заперечується факт його звернення до позивача з заявою про надання позики та факт укладання Договору позики в електронній формі. Заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилався на ненадання позивачем належних доказів на підтвердження наступних фактів: здійснення позивачем видачі кредитних коштів; погодження відповідачем Правил надання грошових коштів у позику у формі споживчого кредиту, які використовує у своїй діяльності позивач; підписання відповідачем Додаткової угоди. В цьому контексті суд звертає увагу, що згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13). Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин в аспекті заперечень висловлених стороною відповідача суд виходить з наступного. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК, свідчить, що принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки (постанова Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17). Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 вказав, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладанню Договору позики передувала електронна заявка від імені відповідача на отримання кредитних коштів під час заповнення якої позичальником вказаний номер банківської картки № [NUMBER] /а.с. 38/. Факт здійснення позивачем грошового переказу на відповідну банківську картку підтверджується довідкою ТОВ «Платежі онлайн». Варто звернути увагу, що ТОВ «Платежі онлайн» є технологічним оператором послуг платіжної інфраструктури, який має право здійснювати операційні, інформаційні та інші технологічні функції щодо переказу коштів, оскільки зареєстрований Національним банком України у Реєстрі платіжної інфраструктури на підставі повідомлення про внесення відомостей №27-0018/16805 від 26.03.2018р., що є загальнодоступною інформацією на веб-сайті НБУ, а тому не підлягає доказуванню. ТОВ «Платежі онлайн» (Platon) здійснює діяльність у рамках платіжних систем «MasterCard» та «Visa». Відповідно до п. 1.29 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів Україні» від 05.04.2001р. №2346-ІІІ в редакції станом на 18.06.2021р. (далі Закон №2346) платіжна система - платіжна організація, учасники платіжної системи та сукупність відносин, що виникають між ними при проведенні переказу коштів. Проведення переказу коштів є обов`язковою функцією, що має виконувати платіжна система. За змістом п. 17.1 ст. 17 Закону №2346 форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Згідно з п. 22.13 ст. 22 Закону №2346 процедура ініціювання переказу у платіжній системі визначається правилами відповідної платіжної системи. Відповідно до п. 25.2 ст. 25 Закону №2346 ініціювання переказу за допомогою електронних платіжних засобів має оформлюватися відповідними документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, що визначаються правилами платіжних систем. Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» порядок ведення бухгалтерського обліку окремих господарських операцій, пов`язаних із діяльністю з надання фінансових послуг, які не визначені міжнародними стандартами фінансової звітності, для небанківських фінансових установ та осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, державне регулювання та/або нагляд за діяльністю яких здійснює Національний банк України, встановлюється Національним банком України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку та аудиту. Станом на 18.06.2021р. було чинним Положення про нагляд (оверсайт) платіжних систем та систем розрахунків в Україні, затверджене постановою Правління НБУ від 28.11.2014 №755 (далі Положення), яким перебачалось наступне: -платіжна організація платіжної системи (крім внутрішньобанківської платіжної системи), її учасники та оператори послуг платіжної інфраструктури, які надають послуги в цій платіжній системі, діють відповідно до правил цієї платіжної системи, інших документів платіжної системи та вимог законодавства з питань діяльності платіжних систем та переказу коштів (п. 1 розділу ХІІІ); -платіжна організація платіжної систем - резидент зобов`язана забезпечити зберігання інформації про кожну операцію з переказу коштів, здійснену в платіжній системі, у системі обліку платіжної організації, а учасник платіжної системи - у системі обліку платіжної організації та учасника платіжної системи, у встановленому ними порядку, з можливістю відновлення даних про дату здійснення операції (із зазначенням годин, хвилин та секунд), ініціатора та отримувача переказу, місця ініціювання та виплати переказу, суму та валюту переказу коштів, форму розрахунків (готівкова чи безготівкова) (п. 3 розділу ХІІІ). Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що діяльність операторів платіжних систем відрізняється від діяльності банківських установ та інших суб`єктів господарювання, що обумовлюється особливістю діяльності таких суб`єктів надання фінансових послуг. Пунктами 1.2, 1.4 Договору позики передбачено, що позика надається позичальнику виключно за допомогою веб-сайту (https://creditup.com.ua), а договір вважається укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником. Відповідно до змісту заявки №1592894 на отримання позики, на підставі якої було укладено Договір позики, при оформленні відповідної заявки позичальником було вказано номер банківської картки для зарахування позики [NUMBER] /а.с. 36-40/. Надана позивачем довідка ТОВ «Платежі онлайн» містить всі відомості, передбачені п. 3 розділу ХІІІ Положення, і підтверджує здійснення видаткової операції на сайті торговця creditup.com.ua на суму 5000 грн. на картку № [NUMBER] , а відтак є належним та допустимим доказом на підтвердження отримання відповідачем позики в розмірі 5000 грн. внаслідок укладання Договору позики з позивачем. У свою чергу відповідач всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надав суду будь-яких доказів на спростування тих обставин, що він мав у своєму володінні банківську картку № [NUMBER] АТ «ПУМБ» і на таку банківську картку 18.06.2021р. відбулось зарахування коштів в сумі 5000 грн. При цьому суд бере до уваги, що у своєму відзиві відповідач фактично не заперечував отримання ним суми позики, а лише посилався на відсутність доказів на підтвердження цієї обставини. Таким чином, сукупний аналіз обставин спірних правовідносин та оцінка доказів, наданих суду та наявних в матеріалах справи, дозволяє дійти висновку, що у зв`язку з укладанням між сторонами Договору позики позивачем було надано відповідачу позику у сумі 5000 грн., що підтверджується належними та допустимими доказами. Окремо слід зауважити про необґрунтованості доводів сторони відповідача про інше, з посиланням на відповідні висновки про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/17 та постановах Верховного Суду від 30.01.2018р. у справі №161/16891/15-ц, від 16.09.2020р. у справі №200/5647/18, від 13.06.2018р. №733/608/16-ц, оскільки відповідні правові висновки не є релевантними до обставин спірних правовідносин по даній справі з огляду на склад суб`єктів спірних правовідносин. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Визначаючи умови отримання відповідачем позики, в контексті питання дії Додаткової угоди, то слід зауважити, що суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підписання такої угоди відповідачем у спосіб, передбачений Договором кредиту (електронний цифровий підпис одноразовим ідентифікатором). За таких обставин, враховуючи що відповідач заперечує факт підписання додаткової угоди, то її умови не беруться судом до уваги при вирішенні спору між сторонами, а спірні правовідносини регулюються виключно на умовах, передбачених Договором кредиту в його первинній редакції. Стосовно доводів сторони відповідача про незастосовність до спірних відносин умов, передбачених Правилами надання грошових коштів у позику у формі споживчого кредиту, затверджених наказом ТОВ «ВЕЛЛФІН» від 30.12.2020р. №60 (далі Правила), то слід зауважити наступне. Відповідні Правила визначають загальні засади діяльності ТОВ «ВЕЛЛФІН», на яких ґрунтується публічна пропозиція позивача з надання послуг з кредитування невизначеному колу споживачів. Враховуючи положення ст.ст. 9, 13 Закону №1734, то позивач зобов`язаний був ознайомити відповідача зі змістом таких правил, а відповідач підтвердити у письмовому вигляді факт ознайомлення з такими правилами. Натомість конкретні умови кредитування та зміст зобов`язань учасників кредитних правовідносин регулюється змістом укладеного між ними договору. Лише у випадках неврегульованості спірних питань умовами договору, то сторони мають діяти у відповідності до затверджених Правил. За змістом п. 7.1, 7.2 Договору позики позичальник погоджується з тим, що відповідні Правила є невід`ємною частиною Договору позики і позичальник ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщено на сайті позикодавця. В той же час, аналіз спірних правовідносин, в контексті змісту позовних вимог та підстав позову, дає підстави для висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на умовах, передбачених у Договорі позики, які були безпосередньо погоджені сторонами. Таким чином, доводи відповідача про його необізнаність з Правилами в даному випадку не має правового значення для правильного вирішення спору. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «ВЕЛЛФІН» станом на 10.06.2024р., розмір заборгованості позичальника за кредитним договором №1592894 складає 15\~000 грн., яка утворилась та обчислена за період з 18.06.2021р. по 10.06.2024р. і складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 5\~000 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 10\~000 грн. /а.с. 23-34/. Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам Договору позики, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 1.5, 1.5.1, 1.5.2, 3.2, 3.4 Договору позики. Також суд бере до уваги, що у відповідному розрахунку враховано здійснення погашення позичальником частини процентів в сумі 1427,50 грн., нарахованих за період користування позикою з 18.06.2021р. по 18.07.2021р. Стосовно доводів сторони відповідача щодо обґрунтованості наданого позивачем розрахунку нарахувань процентів на суму позики при обчисленні загального розміру заборгованості, то суд зауважує наступне. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно п. 1.5.2 Договору позики сторони домовились, що передбачена п. 1.5.1 процентна ставка застосовується у випадку понадстрокового користування позикою в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, а нарахування відповідних процентів проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою до дня погашення заборгованості за позикою. Аналіз змісту позовних вимог та підстав позову свідчить, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми процентів в розмірі 10\~000 грн., обчислених за період з 19.07.2021р. по 14.02.2022р., ґрунтуються на приписах ч. 2 ст. 625 ЦК та п. 1.5.2 Договору позики. При цьому після 14.02.2022р. позивач припинив нарахування будь-яких процентів та платежів на суму заборгованості, внаслідок чого загальна сума заборгованості відповідача за тілом позики складає 5000 грн., а за нарахованими процентами 10\~000 грн. Подібний розрахунок відповідає умовам п. 3.4 Договору позики та положенням ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції станом на момент укладання Договору позики. Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі кредиту і він користувався кредитними коштами. Також за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування позикою, внаслідок чого за Договором кредиту на теперішній час за відповідачем обчислюється заборгованість в загальному розмірі 15\~000 грн., з яких: 5\~000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 10\~000 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору позики відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернув в порядку та у строки, передбачені договором, чим порушив права кредитора, то позовні вимоги є обґрунтованими і правомірними, а тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 3028 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, то понесені позивачем витрати з оплату судового збору підлягають відшкодуванню відповідачем також в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved