Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

Міський голова Дубровицької міської ради, як представник Органу опіки та піклування - виконкому Дубровицької міської ради Микульський Б.М., звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить позбавити його батьківських прав, відносно дитини [PERSON] , [INFO] та передати дитину для подальшого влаштування Органу опіки та піклування - виконкому Дубровицької міської ради. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] була [PERSON] та є [PERSON] . [INFO] мати дитини померла. Наказом Служби у справах дітей Дубровицької міської ради від №19 від 18 квітня 2024 року [PERSON] , [INFO] взято на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування та тимчасово влаштовано в сім`ю бабусі [PERSON] , жительки [ADDRESS] , де для нього створено належні умови для проживання. Батько дитини - [PERSON] , участі у вихованні [PERSON] не приймав, не приїжджав до нього, не телефонував, ніколи не відвідував навчального закладу, не цікавиться успішністю дитини, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує, аліментів на його утримання не сплачував, хоча проживає в с. Селець Сарненського району. 22 березня 2024 року Службою у справах дітей Дубровицької міської ради [PERSON] надіслано запрошення для вирішення питання щодо можливості передачі йому на виховання сина [PERSON] , [INFO] та з`ясування причин та умов, які призвели до самоусунення від виконання батьківських обов`язків. 19 квітня 2024 року [PERSON] з`явився до Служби у справах дітей та пояснив, що дійсно близько семи років не спілкується з сином, не допомагає його матеріально утримувати. Навіть після смерті матері, він дитину до себе не забрав, не їздив до нього та не телефонував. Підтвердив факт вживання алкогольних напоїв. Неповнолітній [PERSON] залишився без батьківського піклування і не може самостійно звернутися до відповідних органів щодо оформлення пенсії по втраті годувальника, представляти належним чином свої інтереси в інших установах та організаціях тощо. Питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 17 квітня 2024 року, де було прийнято рішення про доцільність позбавлення його батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні представник позивача Отупор С.М. позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити з підстав, викладених в позові. Додатково повідомила, що матеріали позову, достатньою мірою свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] . Від відповідача [PERSON] до початку розгляду справи надійшла заява, у якій він позовні вимоги визнає та просить суд розглянути справу без його участі. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] - це її онук, а померла [PERSON] була її дочкою. Після смерті дочки, вона забрала онука проживати до себе в с. Берестя Сарненського району Рівненської області, де створила для нього належні умови та забезпечує усім необхідним. [PERSON] весь час хворіє, у зв`язку з чим, найближчим часом, вона буде везти його на лікування у реабілітаційний центр. За шістнадцять років, відповідач жодного разу не відвідав дитину, не приймав участі у його вихованні дитини, не запрошував його на свята, не вітав його з днем народження, не спілкувався та не телефонував. Також він не сплачував аліментів та не надавав жодної матеріальної підтримки на його утримання. Онук взагалі не бачив та не знає батька. Одного разу, коли [PERSON] до них прийшов, то дитина не повірила, що він є його батьком, адже він його ніколи раніше не бачив. Також вказала, що відповідача вона ніколи не бачила тверезим. На її думку позбавлення батьківських прав відповідача, буде відповідати інтересам дитини. В судовому засіданні судом було заслухано пояснення дитини [PERSON] , який пояснив, що йому відомо, що [PERSON] це його батько, якого він ніколи не бачив. Одного разу [PERSON] прийшов до них додому, але так як він його не знав та раніше не бачив, то не розмовляв з ним. При цьому, сам [PERSON] нічого у нього не розпитував та не цікавився його життям, ніякої допомоги не надав та не пропонував. З батьком він жити не хоче. Суд, заслухавши представника позивача та свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 22 липня 2008 року (а.с.7)), його батьком є - [PERSON] , а матір`ю є - [PERSON] . Як встановлено із копії рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 02 грудня 2010 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14 березня 2008 року Берестівською сільською радою Дубровицького району Рівненської області, а/з № 2 - було розірвано. Неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] , залишено проживати разом із матір`ю до досягнення ним повноліття (а.с.16). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18 березня 2024 року (а.с.10) судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] померла. Наказом служби у справах дітей Дубровицької міської ради №19 від 18 березня 2024 року, [PERSON] , [INFO] , взято на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування та тимчасово влаштовано в сім`ю бабусі [PERSON] , жительки [ADDRESS] , до прийняття Органом опіки та піклування - виконавчим комітетом Дубровицької міської ради рішення про влаштування дитини до сімейн форм виховання (а.с.11). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 18 березня 2024 року в сім`ї [PERSON] для [PERSON] створено належні умови для проживання (а.с.12). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до частин першої - четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 1, 2 ст. 155 СК України). Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 8 вказаного Закону, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно пункту 15 цієї постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Згідно ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно довідки про склад сім`ї №278 від 19 березня 2024 року, виданої виконавчим комітетом Дубровицької міської ради, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.17). Згідно характеристики, № 40 від 19 березня 2024 року, виданої виконавчим комітетом Дубровицької міської ради [PERSON] , [INFO] , проживає в будинку по [ADDRESS] одиноко, офіційно не працює, розлучений. Після розлучення не проявляв своїх батьківських обов`язків. За місцем проживання зарекомендував себе з негативної сторони, схильний до вживання алкогольних напоїв (а.с.18). Відповідно до інформації Берестівського ліцею Дубровицької міської ради № 69 від 22 березня 2024 року [PERSON] навчається у 8-Б класі. Батько [PERSON] ніколи не відвідував вказаного навчального закладу, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує (а.с.19). Як вбачається із письмових пояснень [PERSON] від 18 березня 2024 року, наданих на ім`я начальника Служби у справах дітей Дубровицької міської ради, вона є бабусею [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини, його батько [PERSON] , не приймав участі у вихованні дитини, не приїжджав до нього, не спілкувався та не телефонував. Він не сплачував аліментів та не надавав жодної матеріальної підтримки. Дитина взагалі не бачила батька, хоча останній проживає в с.Селець Сарненського району Рівненської області. [INFO] мати дитини [PERSON] померла. Після її смерті, дитина залишилася на її утриманні, а батько дитини, і далі не цікавився долею свого сина (а.с.21). Також у матеріалах справи містяться письмові пояснення [PERSON] від 19 квітня 2024 року, які він надав на ім`я начальника Служби у справах дітей Дубровицької міської ради, де значиться, що він дійсно близько семи років не спілкується з сином, не допомагає йому матеріально. Після смерті матері дитини, він не забрав сина до себе, не їздив до нього та йому не телефонував. Також підтвердив факт вживання алкогольних напоїв (а.с.20). Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку Органу опіки та піклування - виконкому Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області №07-560 від 23 квітня 2024 року, батьками дитини [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Мати дитини [PERSON] [INFO] померла. Після її смерті неповнолітній [PERSON] залишився сам без батьківського піклування. 18 березня 2024 року Службою у справах дітей Дубровицької міської ради його було взято на облік дітей, які залишилися без батьківського піклування та тимчасово влаштовано в сім`ю бабусі - [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] . Батько дитини [PERSON] , 1976 р.н., проживає по [ADDRESS] . Після народження дитини, він не приймав участі у вихованні дитини, не приїжджав до нього, не телефонував, аліментів на його утримання не сплачував. За час навчання [PERSON] , він ніколи не відвідував навчального закладу, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкувався, батьківські збори не відвідує. За місцем проживання, він зарекомендував себе з негативної сторони, схильний до вживання алкогольних напоїв, офіційного ніде не працює, своїх батьківських обов`язків не виконує. 22 березня 2024 року Службою у справах дітей Дубровицької міської ради [PERSON] надіслано запрошення для вирішення питання щодо можливості передачі сина [PERSON] , [INFO] йому на виховання та з`ясування причин та умов, які призвели до самоусунення від виконання батьківських обов`язків, але запрошення він проігнорував. Навіть після смерті матері, сина він не підтримував, матеріальної допомоги не надавав, не цікавився його життям та здоров`ям, не виявив бажання забрати дитину до себе та піклуватися про нього. Весь час дитина хворіє та потребує лікування і державної підтримки. Неповнолітній [PERSON] не має законного представника та не може самостійно звернутися до відповідних органів щодо оформлення пенсії по втраті годувальника, представляти належним чином свої інтереси в інших установах та організаціях тощо. Тому умови, в яких опинилася дитина, свідчать про те, що громадянин [PERSON] тривалий час свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 17 квітня 2024 року, прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно сина [PERSON] . Враховуючи вище викладене Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дубровицької міської ради вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно сина [PERSON] , [INFO] є доцільним та відповідає інтересам дитини. Як вбачається із повідомлень старости Селецького старостинського округу Дубровицької міської ради В. Кузіна №138 від 11 липня 2024 року та №149 від 31 липня 2024 року, які були адресовані Службі у справах дітей Дубровицької міської ради, [PERSON] , після звільнення з військової служби повернувся додому, де веде негативний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями. Неповнолітнього сина - [PERSON] не відвідує, матеріально його не підтримує, не допомагає та не виконує свої батьківськи обов`язки. Старостою проведено з ним профілактичну бесіду щодо виховання сина. [PERSON] підтвердив, що сина він не виховує, а також йому відомо, що на розгляді в Дубровицькому районному суді Рівненської області, знаходиться справа про позбавлення його батьківських прав (а.с.39, 52). Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 та ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріально забезпечувати та утримувати її. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав по відношенню до своїх дітей за ухилення від виконання батьківських обов`язків. При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог п. 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., також враховує, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. Згідно статтей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст.150 СК України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Також Верховний Суд зауважив, що сам по собі факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. На підставі наданих суду доказів, судом встановлено, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами та станом здоров`я, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, його навчанням, підготовкою до самостійного життя. Він не забезпечує його необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання. Він не спілкується з дитиною, не створює умов для отримання ним освіти, не виявляє турботи та інтересу до його життя, не розуміє його потреб, не надає підтримки, внаслідок чого створились умови, які шкодять інтересам дитини. Він не виконує покладених на нього законом обов`язків щодо педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Вищезазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює, як ухилення відповідача від виховання своєї дитини, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками та відсутності серйозного ставлення до дитини, байдужості до його долі. При цьому, жодних дій та будь-яких доказів, які б свідчили про бажання відповідача встановити спілкування із сином та підтримувати із ним зв`язок, сприяти його матеріальному забезпеченню займатися його вихованням, приймати участь в його житті та утриманні, ним не вчинялося. Натомість подана ним заява, у якій він позовні визнає та просив розглянути справу без його участі, свідчить про відсутність інтересу, байдужість до дитини та про відсутність бажання змінити свою поведінку. Аналізуючи зазначені обставини справи, суд приходить до висновку, що є достатні підстави вважати, що в діях відповідача є свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, повна байдужість до подальшої долі та життя своєї дитини, що можна кваліфікувати, як свідомо обрану ним винну поведінку у формі бездіяльності, внаслідок якої він повністю самоусунувся від виконання таких обов`язків, покладених на нього законом та нормами суспільної моралі, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та байдуже відноситься до долі дитини. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком його винної поведінки та є підставою для позбавлення його батьківських прав, а тому, виходячи з наведених норм закону, встановлених судом обставин справи і визначених відповідно до них правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав є обґрунтованими, правомірними і доведеними, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та передання дитини для подальшого влаштування Органу опіки та піклування - виконкому Дубровицької міської ради, буде відповідати інтересам дітей. Крім того, позбавлення відповідача батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє відповідача прав на спілкування з дитиною і побачення з ними, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч.14 п.2 ст.3 Закону України "Про судовий збір" Судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з відповідача на користь держави повинні бути стягнуті судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 1211,20 грн. На підставі ст.ст.19, 141, 150, 155, 164-166, 180-183, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved