Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності сторонам належать 4/5 частини житлового будинку [ADDRESS] . Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх синів: [PERSON] та [PERSON] . Син [PERSON] з 18.08.2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу була зареєстрована в будинку. Від шлюбу у них народилось троє дітей. Але з 2015 року [PERSON] почала жити з іншим чоловіком. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20.07.2017 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу дружині відновили дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Діти залишились проживати з батьком. З 2015 року [PERSON] в житловому будинку не проживає, в будинку відсутні її особисті речі, вона не сплачує комунальні послуги, житлом не користується і не цікавиться, має родину та дитину з іншим чоловіком. Другий син - [PERSON] у 2000 році поїхав до Польщі на заробітки, де одружився з громадянкою Польщі, має спільну дитину, продовжує працювати у Польщі та має картку побуту. До України повертатися не збирається, бо має там сім`ю, роботу та житло. В житловому будинку він не проживає, в будинку немає його речей, він не сплачує комунальні послуги, будинком не цікавиться та не має наміру проживати в Україні. Таким чином, відповідачі не проживають в указаному житловому будинку тривалий час вони не сплачують комунальні платежі, в будинку не має їх особистих речей, взагалі вони не цікавляться будинком тривалий час, більше одного року. Реєстрація місця проживання відповідачів у житловому будинку створює для позивачки перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вона вимушена нести додаткові витрати з комунальних послуг, які нараховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб. Також окреслена реєстрація місця проживання створює для позивачки перешкоди для отримання житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Ухвалою від 20.05.2024 відкрите провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] відзив на позов не подав, відповідно до положень ст.128 ЦПК України, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, відзив на позов, заяву про розгляд справи без його участі чи заперечення на позов, суду не надав. Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала заяву в якій просила суд позовні вимоги задовольнити. Відповідачка [PERSON] подала заяву про визнання позовної заяви. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, відповідно до положень ст.128 ЦПК України, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, письмових пояснень суду не надав. Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до статті 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК Української РСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї. Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності. Судом встановлено, що згідно про право власності від 03.12.1999 сторонам [PERSON] та її чоловіку [PERSON] належить 4/5 частини житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 10, 16) Подружжя має двох повнолітніх синів: [PERSON] та [PERSON] . Син [PERSON] з 18.08.2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу була зареєстрована у вище вказаному будинку. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя (336/3379/17) від 20.07.2017 року шлюб було розірвано. (а.с.15) На підтвердження факту відсутності відповідачки [PERSON] у будинку [ADDRESS] надано акт підтвердження фактичного проживання останньої за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 18) Другий син подружжя - [PERSON] у 2000 році виїхав до Польщі, на даний час має картку побуту. (а.с.13-14) Суд зазначає, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 405 ЦК України), переслідує легітимну мету захист права власності позивача, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачки, що є пропорційним втручанням у вказані права. При цьому, суд врахував, що відповідачка [PERSON] подала заву про визнання позовних вимог у повному обсязі. Відповідачі більше року не проживають в житловому будинку [ADDRESS] , не приймають участі в його утриманні, не сплачують вартість нарахованих на них житлово-комунальних послуг. Суду не надано доказів того, що у спірній квартирі наявні/відсутні особисті меблі, предмети побуту та речі відповідачки. Вказані обставини дають суду підстави вважати позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню та визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до\~частини першої\~статті 141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Оскільки позов\~задоволений в\~повному обсязі,\~з відповідачів\~на користь\~позивачки підлягає\~стягненню судовий\~збір, проте, оскільки позивачкою не заявлена вказана вимога, судовий збір розподілу не підлягає.

Outcome: approved