Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. У листопаді 2023 року [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Шидзінський І.В., звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому з врахуванням уточнених позовних вимог просив поділити між ними нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка є їхньою спільною сумісною власністю подружжя та визнати за кожним із них право власності по 1/2 частині спірної квартири. Позов обгрунтовано тим, що з 18 травня 2019 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою , який розірвано на підставі судового рішення від 02 червня 2023 року. В шлюбі у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . Зазначає, що в період шлюбу за рахунок спільних грошових коштів, на підставі договору купівлі - продажу від 17 грудня 2020 року ними було придбано майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , ринкова вартість якої на той час становила 254 000,00 грн. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачкою [PERSON] Дійти взаємної згоди із відповідачкою про добровільний поділ майна йому не вдалося. Посилаючись на те, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, на підставі ст.ст. 60, 69, ч.1 ст.70 СК України просив визнати за ним право власності на частини квартири та за відповідачкою право власності на частини квартири. Відповідачка [PERSON] не подала відзиву на позовну заяву. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Шидзінський І.В. позов підтримали повністю з підстав наведених в уточненій позовній заяві. В доповнення до обставин викладених у позові, позивач пояснив, що на весілля йому з дружиною було подаровано кошти на загальну суму 9 000,00 дол. США, які були передані батькові дружини [PERSON] для оплати за квартиру. За час спільного проживання з відповідачкою всі наявні у нього грошові кошти йшли на виплату вказаної квартири. Коли вони припинили спільно проживати, то він надавав кошти на утримання їхньої дитини, а з 2023 року за рішенням суду сплачує аліменти, заборгованості немає. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Романків І.М. у судовому засіданні позов визнав частково з тих підстав, що частину коштів за спірну квартиру було сплачено батьками відповідачки. З огляду на вказану обставину просив суд на підставі ч.2 ст.70 СК України відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за відповідачкою право власності на 1/3 частини квартири. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 10 листопада 2023 року судом зареєстровано позовну заяву в новій редакції з уточненням позовних вимог. Ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та справу призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін. 28 березня 2024 року та 03 червня 2024 року представник відповідачки [PERSON] - адвокат Романків І.М. подав заяви про виклик свідків по справі та допит відповідачки як свідка про обставини справи. За клопотанням представників сторін суд неодноразово відкладав розгляд справи або оголошував перерву в судовому засіданні з підстав передбачених ч.2 ст.223 та ч.2 ст.240 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом. Згідно ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 02 червня 2023 року, яке набрало законної сили 04 липня 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Із змісту судового рішення встановлено, що з 18 травня 2019 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі . Після розірвання шлюбу [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище - [PERSON] . Малолітню дитину [PERSON] , [INFO] залишено проживати разом із матір`ю [PERSON] ( а.с. 6-12 ). Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою Мар`яною Любомирівною, заререєстрованого в реєстрі за №2986, [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Квартира має такі характеристики: дві житлові кімнати, загальна площа квартири - 55,7 кв.м, житлова - 31,7 кв.м. Продаж вчинено за 254 000,00 грн. У п.14 вказаного Договору зазначено, що цей договір вчиняється за згодою чоловіка покупця [PERSON] , справжність підпису якого засвідчено на заяві від 17 грудня 2020 року посвідченої приватним нотаріусом Дзерою М.Л., за реєстровим №2985, яка приєднюється до примірника договору, призначеного для зберігання в справах нотаріуса ( а.с. 13-16 ). Відповідачка [PERSON] , яка в судовому засіданні була допитана як свідок в порядку ст.92 ЦПК України та надала показання про те, що за час шлюбу з позивачем ними було придбано квартиру, яка розташована в [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири було оформлено на неї. Вартість квартири становила 20 000, 00 дол. США. Кошти за квартиру сплачувалися частинами в період з грудня 2020 року по січень 2022 року, оскільки її батько був у добрих стосунках з продавцем. Також ствердила, що 10 000,00 дол. США - це кошти, які належали їм як подружжю, а решта 10 000,00 дол. США - кошти, які належали її батькам. Крім того відповідачка вказала, що коли позивач пішов з дому в жовтні 2021 року, то забрав їхні спільні кошти в сумі 3 000,00 дол. США та 2 000,00 дол. США, які були призначені для дитини. З жовтня 2021 року позивач частково надавав кошти на утримання дочки, а з січня 2023 року сплачує аліменти на дитину за рішенням суду, заборгованості не має. Свідок [PERSON] дав показання про те, що його колишній сусід [PERSON] до січня 2022 року частинами сплачував йому кошти за квартиру по [ADDRESS] . Кому належали ці кошти йому не відомо. Свідок [PERSON] дала показання про те, що вона є матір`ю відповідачки. Її чоловік [PERSON] погодив із сусідом [PERSON] про придбання у нього квартири для дочки, вартістю 20 000,00 дол. США . Оплату коштів за квартиру чоловік здійснював частинами протягом декількох років. Ствердила, що 10 000,00 дол. США це кошти які належали подружжю , а решта 10 000,00 дол. США - кошти, які належали її чоловіку. Свідок [PERSON] , який є батьком відповідачки дав показання, які аналогічні показанням свідка [PERSON] . Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування. Статтею 4 ЦПК України та статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно з вимогами ст.ст. 13, 77, 81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При вирішенні вказаного спору між сторонами з приводу спірних правових відносин суд керується нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, оскільки вони стосуються права власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом. Нормами частин першої та третьої статті 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна (майно, яке належить подружжю на праві спільної власності та майно, яке є особистою приватною власністю кожного з них). Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( ч.1 ст. 61 СК України). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України) За ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значенн ( ч.1 ст. 71 СК України). У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб ( ч.4 ст. 65 СК України). Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Частина друга та четверта статті 65 СК України передбачають, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №725/1776/18, факт придбання спірного майна в шлюбі є безумовною підставою для віднесення його до спільної сумісної власності. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, №14448/88, §33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Стороною відповідача не доведено належними доказами того, що квартиру [ADDRESS] придбано виключно за кошти відповідачки. Отже вказане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі та підлягає поділу між ними порівну шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 його частини. Щодо доводів сторони відповідача про те, що до спірних правовідносин необхідно застосувати ч.2 ст.70 СК України, а саме: відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за відповідачкою право власності на 1/3 частини квартири, то суд зазначає таке. Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідачкою не доведено обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, тому підстав для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна , немає. Щодо коштів, які сплачені батьками відповідачки для придбання спірної квартири, то в даному процесі не вирішується питання про їхні права, оскільки вони не є сторонами у справі, однак це не позбавляє їх права звернутися з самостійними позовними вимогами про відшкодування понесених витрат на придбання вказаної квартири .

Outcome: approved