Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

Заявник звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із заявою, в якій просить встановити факт утримання ним трьох дітей віком до 18-ти років, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 13 серпня 2024 року заяву прийнято до розгляду та відкрито окреме провадження по справі. Заявник, його представник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримали, дали пояснення, аналогічні її мотивам. Інші заінтересовані особи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про час і місце розгляду справи і їхня неявка не перешкоджає розгляду справи за наявними у справі матеріалами. При цьому, [INFO] подано відзив на заяву, в якому просить відмовити у задоволені заяви за безпідставністю. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20. Так, в даній справі, судом встановлено наступне. Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні із 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався. Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів. Пунктом 3 ч. 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що між заявником [PERSON] та [PERSON] 08.06.2019р. зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - [PERSON] . В даному шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . З 23.07.2011 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , в якому народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Заявник [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] , в якому народився син [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із Акту обстеження умов проживання Відділу «Служба у справах дітей» Сихівського району управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 12.06.2024 року, заявник разом з [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають в квартирі [ADDRESS] . Окрім наведеного, в якості доказів встановлення факту перебування на утриманні трьох неповнолітніх дітей заявником надано до суду довідку про доходи заявника як інженера - проектувальника ПП «Арт-Енерго», довідку про доходи [PERSON] , квитанції про оплату навчання з англійської мови [PERSON] , квитанцію про купівлю смартфона. Так, правовідносини щодо утримання дітей, є предметом регулювання Сімейного кодексу України. Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч.2 ст. 166 СК України). У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 164 КК України. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків. Відповідно до ст. 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Отже вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, у випадку прямо передбаченому законом, лише за сукупності наступних обставин: такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання; вітчим може надавати матеріальну допомогу. У даному випадку, заявник [PERSON] є вітчимом дитини [PERSON] , [INFO] . Вітчим- це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю. Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки. Як було зазначено вище, сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (ст. 268 СК України). Матеріали справи свідчать про те, що падчерка заявника має рідного батька [PERSON] і беззаперечних доказів, які б вказували на те, що біологічний батько - [PERSON] не виконує свій обов`язок щодо утримання дитини не надано. Суд зазначає, що в силу положень ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У матеріалах справи відсутні також будь-які дані щодо відсутності можливості належного утримання батьком чи матір`ю неповнолітньої [PERSON] . За таких підстав, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні докази, якими підтверджується обов`язок заявника утримувати неповнолітню [PERSON] , в силу ст. 268 СК України. Батько дитини не позбавлений батьківських прав, не звільнений від обов`язку надання коштів на утримання дитини. Законом не заборонено [PERSON] добровільно утримувати неповнолітню дочку своєї дружини від першого шлюбу, дбати про її всебічний розвиток, забезпечувати повсякденні побутові потреби, навчання, піклуватися про її духовний та фізичний стан, проте таке право заявника не породжує юридичного значення за наслідками встановлення факту, про який просить [PERSON] . Крім того, заявником не надано доказів, що його син від першого шлюбу [PERSON] , що не проживає з ним, перебуває на утриманні заявника. На думку суду, дане звернення до суду направлене не на захист прав неповнолітньої дитини, а пов`язано із виконанням військового обов`язку, проходженням військової служби та реалізації права на відстрочку від призову на військову службу. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення заяви.

Outcome: dismissed