Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-19 00:00:00

свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 14.12.2019 року вона перебуває з відповідачем в шлюбі. За час даного шлюбу у сторін народилися сини: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Причинами для розірвання шлюбу позивачка вважає те, що подружні відносини між сторонами припинені. Відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дітей. Подальше спільне сімейне проживання з відповідачем і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та інтересам їхніх дітей. Остання також вважає, що примирення сторін та збереження цього шлюбу неможливе. Позивачка також вказує, що відповідач є громадянином Російської Федерації та проживає в м. Москва, що у зв`язку із введеним в України воєнним станом позбавляє позивачки можливості отримати згоду від відповідача на реєстрацію місця проживання дітей в м. Коломиї Івано-Франківської област. Окрім того, місцем проживання вказаних дітей є двокімнатна квартира [ADDRESS] . 1/3 (одна третя) частка вказаної квартири належить позивачці на праві приватної власності. В даному житлі позивачкою створено належні умови для проживання та виховання вказаних дітей, про що вказано змісту акта № 1 обстеження умов проживання від 17.06.2024 року, складеного комісією служби у справах дітей Управління соціальної політики Коломийської міської ради Івано - Франківської області. Тому проживання дітей сторін з позивачкою відповідають інтересам цих дітей. Окрім того, позивачка зазначила, що згідно з листом вказаної міської ради від 18.06.2024 року № Б/1446, відсутня можливість вирішити питання про наявність спору між сторонами про визначення місця проживання їх дітей, оскільки невідома думка батька дітей, який не проживає в Україні, та рекомендовано позивачці звернутися з відповідним позовом. Тому позивачка просить вказаний шлюб розірвати, після чого залишити їй прізвище, набуте у зв`язку із реєстрацією шлюбу, залишити без змін, а також визначити місце проживання малолітніх дітей сторін і надалі з нею, оскільки таке проживання відповідатиме найкращим їх інтересам. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи належно повідомлявся шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи у його відсутності та не подав відзив на позовну заяву. При цьому суд враховує, що звернення за правовою допомогою, а саме із судовим дорученням до уповноваженого органу Російської Федерації про вручення відповідачу відповідних документів (їх копій) та його допит, неможливі внаслідок розпочатої 24.02.2022 року військової агресії вказаної держави проти України. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторона позивача згідна із таким порядком судового розгляду. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи належно повідомлявся, у встановленому законом порядку. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі (їх представників), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу та його перекладу з російської мови на українську сторони одружилися 14.12.2019 року. Шлюб зареєстровано Перовським бюро ЗАГС Управління ЗАГС Москви, Російська Федерація, запис акту про укладення шлюбу №120199770002002638004 (а.с.6, 7). Згідно з даними свідоцтв про народження та їх перекладу з російської мови на українську сторони є батьками малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.8-11). Згідно з ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч.2ст.112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї.Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 цього Закону). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованоїпостановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 цієї Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).У § 54 рішення цього Суду «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК Українисвідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбно-сімейні відносини, не вживають заходів для примирення. Тому вказаний шлюб слід розірвати. При цьому суд враховує, що згідно з листом вказаної міської ради від 18.06.2024 року № Б/1446, відсутня можливість вирішити питання про наявність спору між сторонами про визначення місця проживання їх дітей, оскільки невідома думка батька дітей, який не проживає в Україні, та рекомендовано позивачці звернутися з відповідним позовом (а.с.20). Отже, відповідний орган опіки та піклування з об`єктивних та поважних причин не може надати за виняткових обставин, які склалися в даній справі, передбачений ст.19 СК України висновок про доцільність (недоцільність) визначнення місця проживання дітей сторін з позивачкою. Враховуючи вище наведене, виходячи з найкращих інтересів дітей, суд дійшов переконання про необхідність визначити місце проживання дітей сторін саме з їх матір`ю, з якою вони вже фактично проживають певний час, оскільки порушення позитивних взаємовідносин дітей з матір`ю може мати негативний вплив на подальший їхній розвиток , а також враховуючи, що батько цих дітей проживає на території держави агресора, що унеможливлює визначення проживання вказаних дітей чи однієї з них з відповідачем. На підставі вищевказаних, наданих позивачкою, доказів суд вважає позовні вимоги обґрунтованими. Тому ці вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд зазначає, що відповідач як батько дитини має право та обов`язок піклуватися про здоров`я своїх дітей, стан розвитку, незалежно від того, з ким вони будуть проживати, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Оскільки позивачка відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №817008 позивачка є інвалідом ІІ-ї групи загального захворювання із 16.02.2024 року (а.с.21). Тому позивачка є звільненою від сплати судового збору за подання даної позовної заяви. Враховуючи, що відповідач є громадянином держави агресора та проживає в Російській Федерації, то суд вважає, що судові витрати в даній справі слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного, статей 7, 110, 112, 113 160, 161 Сімейного кодексу України, та

Outcome: approved