Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Заявник звернувся до суду та просить визнати недійсним усиновлення [PERSON] дитини [PERSON] , [INFO] на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23.04.2024 року. Свої вимоги мотивують наступним. Станом на даний час [PERSON] не звернувся з заявою до відповідного Відділу державної реєстрації актів цивільного стану щодо виконання рішення суду та внесення змін до актового запису щодо народження усиновленої дитини. Спільне проживання позивача та відповідача припинено. Відповідач проживає окремо від позивачки та її дочки з червня 2024 року, окрім цього проживає з іншою жінкою. Згодом [PERSON] подав позовну заяву про розірвання шлюбу. Зазначає, що відповідач усиновив її дочку з метою виїзду за межі України, не розуміючи юридичних наслідків усиновлення та не бажаючи в подальшому проживати з позивачкою однією сім`єю. Вважає, що наявні вагомі підстави для визнання недійсним усиновлення. Позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач надав заяву про визнання позовних вимог та просив суд розгляд справи проводити за його відсутності. Представник заінтересованої особи Червоноградського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заяву про проведення судових засідань за їх відсутності. Вирішення даної справи покладає на розсуд суду. Представник заінтересованої органу опіки та піклування Сокальської міської ради Львівської області в судове засідання не прибув. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Так, судом встановлено, що у позивача - [PERSON] , від першого шлюбу, а саме із [PERSON] , народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Біологічний батько [PERSON] позбавлений батьківських прав щодо дитини рішенням Кельменецького районного суду Ченівецької області від 01.02.2017р. 14.07.2023 позивач уклала шлюб із відповідачем, що стверджується свідоцтвом про одруження. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23.04.2024року визнано [PERSON] усиновлювачем малолітньої дитини [PERSON] , змінено усиновленій дитині [PERSON] прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », та по батькові з « [PERSON] » на « [PERSON] », вказавши батьком дитини « [PERSON] , [INFO] ». та внесено зміни в актовий запис про народження №107 від 09.06.2015р., вчинений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сокальського районного управління юстиції у Львівській області. Однак, сімейні відносини у позивачки та відповідача не склалося, а відповідач почав проживати окремо від останньої та її дочки з червня 2024 року, окрім чого, познайомився з іншою жінкою, , з якою вони проживають у цивільному шлюбі. Рішенням Сокальського районного суду від 16.09.2024 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідач фіктивно усиновив дочку позивачки лише з метою виїзду в іншу країну, не розуміючи юридичних наслідків усиновлення, та не бажаючи в подальшому проживати з ними однією сім`єю, так як після втрати можливості переїхати за кордон, завів іншу сім`ю. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Конвенцією ООН про права дитини встановлено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Нормами ст. 232 СК України визначено, що з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Відповідно до частин першої-четвертої, шостої, сьомої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарання, які принижують людську гідність дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція), органи державної влади не можуть втручатись у здійснення права на повагу до приватного і сімейного життя, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 цієї статті, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (пункт 43 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 травня 2010 року у справі «Курочкін проти України»). Словосполучення «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 Конвенції вимагає передусім, щоб відповідний захід був певним чином передбачений національним законодавством; він також стосується якості відповідного закону і вимагає його відповідності принципу верховенства права та допустимості відповідній особі, яка, зокрема, має бути здатною передбачити його наслідки для себе. Відповідно до ч. 5 ст. 236 СК України якщо одним із подружжя усиновлена дитина другого з подружжя, усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що на момент усиновлення другий із подружжя не мав наміру продовжувати з ним шлюбні відносини. Частина 2 ст. 236 СК України передбачає, що усиновлення визнається недійсним за рішенням суду, якщо усиновлювач не бажав настання прав та обов`язків, які виникають у результаті усиновлення (фіктивне усиновлення). Відповідно до ч. 1 ст. 238 СК України, усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Із аналізу наведених вище норм як міжнародного так і чинного законодавства України вбачається, що останнє в першу чергу захищає права та інтереси дитини, в тому числі і право дитини на проживання в сім`ї, її матеріальне та духовне забезпечення. Усиновлення дитини породжує за собою відповідні наслідки у вигляді взаємних прав та обов`язків, які виникають між усиновлювачем та усиновленим. Держава може втручатися у вказані відносини, лише в рамках та межах визначених законом та тільки з метою захисту прав в першу чергу дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (переглянута) від 27 листопада 2008 року, ратифікованої Верховною Радою України 15 лютого 2011 року, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Пунктом п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, визначено, що усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 239 СК України, у разі скасування усиновлення припиняються на майбутнє права та обов`язки, що виникли у зв`язку з усиновленням між дитиною та усиновлювачем і його родичами. У разі скасування усиновлення відновлюються права та обов`язки між дитиною та її батьками, іншими родичами за походженням. У разі сканування усиновлення дитина передається за бажанням батьків або інших родичів їм, а якщо це неможливо, - вона передається на опікування органові опіки та піклування. Згідно із ч. 5 ст. 239 СК України , у разі скасування усиновлення дитина має право на збереження прізвища, імені та по-батькові, які вона одержала у зв`язку з усиновленням. За бажанням дитини їй присвоюється прізвище, ім`я, по-батькові, які вона мала до усиновлення. Статтею 241 СК України визначено, що після набрання чинності рішенням суду, про визнання усиновлення недійсним або скасування усиновлення суд у місячний строк зобов`язаний надіслати копію рішення до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Орган державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про скасування усиновлення або визнання його недійсним вносить відповідні зміни до актового запису про народження дитини. Відповідно до п.18 Порядку провадження діяльності з усиновленням та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 року № 905, у разі скасування усиновлення дитина поновлюється на місцевому, регіональному та централізованому обліку. Із аналізу наведених вище норм як міжнародного так і чинного законодавства України вбачається, що останнє в першу чергу захищає права та інтереси дитини, в тому числі і право дитини на проживання в сім`ї, її матеріальне та духовне забезпечення. Враховуючи, що головною метою усиновлення відповідачем дочки позивача було те, що відповідач планував виїхати за кордон в іншу країну. Однак, згодом у позивача та відповідача не склалося, а відповідач почав проживати окремо від останньої та її дочки, окрім чого, познайомився з іншою жінкою. 16.09.2024 року позивач із відповідачем офіційно розірвали шлюб. Судом встановлено, що відповідач фіктивно усиновив дочку позивача лише з метою виїзду в іншу країну, не розуміючи юридичних наслідків усиновлення, та не бажаючи в подальшому проживати з ними однією сім`єю, так як після втрати можливості виїхати за кордон, завів іншу сім`ю. Таким чином, у зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов до висновку, що є вагомі підстави для визнання усиновлення недійсним.

Outcome: approved