Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав своєї матері [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що в період з 2006 по 2011 роки [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільний побут та домашнє господарство. Він, [PERSON] народився [INFO] . [PERSON] є його рідною матір`ю. В свідоцтві про народження його батьком був записаний [PERSON] , але в дійсності його рідним батьком є [PERSON] , який не був зазначений в книзі реєстрації народжень та в свідоцтві про народження як батько дитини. [INFO] [PERSON] помер. За життя [PERSON] визнав себе його батьком, утримував його матеріально, більшу частину свого життя постійно проживав з ним. Фактично його батьки мало проживали разом однією сім`єю. Хоча всі разом - батьки і діти - були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але там постійно проживали разом лише мати [PERSON] з дочкою [PERSON] , [INFO] , яка є його рідною сестрою. Батьки часто сварились і батько [PERSON] уходив жити до своїх батьків - [PERSON] та [PERSON] , які є його бабою і дідом та проживають за адресою: [ADDRESS] . Він проживає разом з бабою і дідом все своє життя, починаючи з жовтня 2007 року. Періодично з ними проживав і його батько [PERSON] , а останні п`ять років батько постійно проживав з ними. За життя [PERSON] не встиг оформити своє батьківство стосовно нього, хоча разом з матір`ю і звертались з цього приводу до органу РАЦС, потім мати стала ухилятись від поїздки до РАЦС для оформлення батьківства. [PERSON] факт свого батьківства щодо нього не спростовував та сумніву не піддавав. Аналогічна ситуація була і з його рідною сестрою [PERSON] , але стосовно неї батьківство було оформлено. Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13.09.2023 року його заяву про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження було задоволено. Мати перестала спілкуватись з ним та надавати будь-яку матеріальну допомогу для його утримання з самого дитинства. Увесь цей час мати [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню, ніякої участі у його фізичному і духовному розвитку, його підготовці до самостійного життя, матеріальному забезпеченні вона ніколи не приймала і не приймає на даний час. Він досяг такого віку, коли розуміє, що сталось в їхній родині і не вважає [PERSON] своєю матір`ю, сам не бажає з нею жити і навіть спілкуватись. На даний час він навчається в 11 класі КЗ «Грушівський ліцей Грушівської сільської ради Дніпропетровської області». Його вихованням та утриманням займаються баба і дід, вони забезпечують його матеріальні та духовні потреби. В зв`язку з тим, що бабі постійно доводиться займатись його проблемами, в неї виникають певні труднощі, так як у нього формально є мати, яка повинна нести всю відповідальність за нього та представляти, захищати його інтереси в різних органах. Вона цього не робить, а баба немає відповідного статусу та повноважень, тому просить суд [PERSON] позбавити батьківських прав відносно нього, а [PERSON] призначити його опікуном. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги позивача та його представника не визнала та просить відмовити в їх задоволенні. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача та його представника. Представник третьої особи - [PERSON] підтримала позовні вимоги позивача та його представника, а також наданий суду висновок органу опіки. Вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем та його представником позовні вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно свідоцтва про народження [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] є: батько [PERSON] та мати [PERSON] (а.с.4). Згідно рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13.09.2023 року у справі №171/1841/23 заяву [PERSON] «про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження» було задоволено: встановлено факт батьківства [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] в селі Невське Сватівського району Луганської області, Україна по відношенні до [PERSON] , [INFO] ; Апостолівському відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести відповідні зміни до актового запису у Книзі реєстрації актів цивільного стану про народження № 34 від 20.08.2007 року про народження [PERSON] , [INFO] , уродженця село Ленінське Апостолівського району Дніпропетровської області, громадянина України, складеного виконкомом Ленінської с/ради Апостолівського району Дніпропетровської області, вказавши батьком [PERSON] , [INFO] , змінити прізвище з « [INFO] » на нове « [INFO] » (а.с.5-6). Згідно Акту обстеження умов проживання від 05.07.2023 року за адресою: [ADDRESS] , умови проживання задовільні. Опалення газове, є вода (басейна), світло. Комунікації в належному стані. Дотримуються санітарно-гігієнічних норм. За вказаною адресою проживають заявник [PERSON] , бабуся та дідусь заявника - [PERSON] та [PERSON] . Мати хлопчика [PERSON] проживає окремо, має ще трьох дітей, які проживають з нею. З жовтня 2007 року онук проживає з бабусею та дідусем однією родиною. Дідусь з бабусею забезпечують онука всім необхідним, займаються його навчанням, вихованням, лікуванням. Мати участі у вихованні сина не приймає. Фінансово дитину забезпечував батько (а.с.7). Згідно довідки КЗ «Грушівський ліцей Грушівської сільської ради Дніпропетровської області» №42 від 04.07.2023 року [PERSON] проживає у родині своєї бабусі [PERSON] з 2007 року. Мати хлопчика [PERSON] проживає окремо, участі у вихованні сина не бере. [PERSON] постійно проживав і проживає з бабусею та дідусем, які забезпечують дитину усім необхідним та гарно виховують (а.с.8). Згідно довідки КЗ «Грушівський ліцей Грушівської сільської ради Дніпропетровської області» №25 від 12.01.2024 року [PERSON] дійсно навчається в 11 класі КЗ «Грушівський ліцей Грушівської сільської ради Дніпропетровської області» (а.с.9). Згідно характеристики КЗ «Грушівський ліцей Грушівської сільської ради Дніпропетровської області» №26 від 12.01.2024 року [PERSON] навчається в ліцеї з 1 класу. За час навчання зарекомендував себе як старанний, активний, комунікабельний учень. З першого класу виховання [PERSON] займається бабуся - [PERSON] , яка цікавилася шкільним життям онука, брала активну участь у його вихованні та догляді, здійснювала контроль за його навчанням (а.с.10). Згідно довідки виконкому Грушівської сільської ради Дніпропетровської області №22 від 15.01.2024 року, відповідно до запису по господарській книги [ADDRESS] , в будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] . Але фактично з жовтня 2007 року проживає в [ADDRESS] (а.с.12). Згідно довідки виконкому Грушівської сільської ради Дніпропетровської області №36 від 22.01.2024 року, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] та має склад сім`ї, яка фактично проживає за вищевказаною адресою: чоловік - [PERSON] та онук - [PERSON] (а.с.14). Згідно висновку служби виконкому Грушівської сільської ради від 07.06.2024 року №30 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , служба вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] (а.с.54). Встановивши фактичні обставини, суд керується наступним. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). При цьому, у рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 164 ч. 1 п. 2 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. На переконання суду, головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, висновок Органу опіки та піклування носить рекомендаційний характер і чинне законодавство не містить перешкод для встановлення судом іншого, ніж визначений Органом опіки та піклування, способу розв`язання спору. Приймаючи до уваги викладене у відповідності до ч.6 ст.19 СК України суд не погоджується і не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування від 23.08.2023 року №333/06-53-23 через його недостатню обґрунтованість та невідповідність інтересам дітей, оскільки зміст цього документу містить лише викладення встановлених обставин за результатами матеріалів позовної заяви та зібраної інформації від суб`єктів соціальної роботи, цитування законодавства і взагалі не містить будь-якого мотивування прийнятого рішення. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про неможливість виконання батьківських обов`язків одноосібно позивачем. Натомість, судом встановлено неможливість виконання матір`ю батьківських обов`язків у повній мірі. Наведені вище обставини переконують суд в тому, що з метою якнайкращого забезпечення інтересів неповнолітньої дитини буде задоволення позовних вимог в частині позбавлення матері батьківських прав. При цьому суд роз`яснює, що стаття 169 Сімейного Кодексу України надає матері та батьку, які позбавлені батьківських прав, право звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд зазначає наступне. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення ним повноліття. Частиною 3 статті 166 СК України передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (яку ратифіковано Україною 27.02.1991 p.), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч. 1. ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001p. №2402-111, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Одним із способів утримання, відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, є стягнення аліментів за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. З огляду на задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, позовна вимога про стягнення аліментів також підлягає задоволенню. Згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах платежу за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується статтею 133 ЦПК України, відповідно до якої встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У зв`язку з задоволенням позовних вимог судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Суд зазначає, що обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставин и та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 11 ЦПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасіу проти Греції» національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32). Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16. У пункті 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд погоджується з позивачем, що така поведінка та бездіяльність відповідача, як матері, суперечить інтересам дитини, порушує його права, гарантовані міжнародним та національним законодавством та приходить до висновку, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо виховання та розвитку дитини, а тому позовні вимоги щодо позбавлення її батьківських прав є підставними та підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved