Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

До Франківського районного суду м. Львова звернувся позивач в особі свого представника з позовом до [PERSON] про припинення права власності на частку в спільному майні та визнання права власності, та просив суд припинити право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири [ADDRESS] ; Виплатити [PERSON] грошову компенсацію за належну йому 1/6 частину квартири [ADDRESS] у розмірі 81727,00 грн. яка внесена [PERSON] як судовий депозит на депозитний рахунок для внесення застав та судового депозиту за наступними реквізитами: р/р 37315022000757, одержувач Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, банк одержувача Державна казначейська служба України м. Київ, МФО 820172, ЄДРПОУ 26306742 згідно квитанції №68 від 20.08.2019 року; Визнати за\~ [PERSON] право\~власності на\~1/6\~частину квартири\~ [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 15 лютого 1995 року, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та членам його сім?ї: [PERSON] (дружина) та [PERSON] (син). 27.05.2008 року П?ятою Львівською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого [PERSON] успадкував частки спадкового майна, яке складалось з 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Також на частку спадкового майна видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] (право власності на яку зареєстровано 23.04.2019 року). Договором від 05.08.2008 року, про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] володіють рівними, по 1/3, частками квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 15.08.1995 року. Відповідно до договору дарування від 08.08.2008 року, про дарування однієї третьої частини квартири, [PERSON] передала у дарунок, а [PERSON] прийняв у дарунок 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Отже, станом на сьогодні [PERSON] володіє 5/6 частиною квартири [ADDRESS] , тоді як [PERSON] володіє часткою у розмірі 1/6 квартири [ADDRESS] . Між Позивачем та Відповідачем склались неприязні та конфліктні стосунки, які унеможливлюють спільне проживання у зазначеній вище квартирі. Позивач неодноразово намагався налагодити спілкування та віднайти компроміс, який дозволив би захистити права та інтереси обох Сторін. Проте, Відповідач відкидає будь-які спроби ведення конструктивного діалогу, окрім цього, у даній квартирі із Відповідачем проживає його співмешканка та її син, що вказує на те, що ним для проживання використовується уся площа квартири, а не 1/6, яка йому належить, а отже це впливає на реальну можливість Позивача користуватись своїм майном. Відповідно до технічної документації загальна площа квартири [ADDRESS] становить 43, 7 кв.м., а отже Відповідачу належить 7, 28 кв.м., тобто незначна частка. Квартира є нерухомим майном, а відтак - є неподільною, в зв?язку з чим частка Відповідача не може бути виділена в натурі без втрати свого цільового призначення та реальної можливості використання цієї площі для проживання. 22.02.2019 року Позивач звернувся до Відповідача із листом, в якому запропонував виплатити йому в порядку ст. 365 ЦК України компенсацію вартості частки квартири з подальшими відчуженням його права власності, а саме 3 417, 00 доларів США. У відповідь на лист Позивача Відповідач зазначив, що у нього не має іншої власності, окрім 1/6 частки квартири, проте у випадку сплати йому компенсації, яка, на його думку, буде належною й становитиме 10 000, 00 доларів США, маючи заощадження він зможе придбати собі інше житло. Відповідно до звіту ВЗ0719, вартість 1/6 частки даної квартири становить 81727, 00 грн., а тому запитувана Відповідачем ціна не відповідає ринковій та є надмірно високою. Також звертає увагу, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію від 30.11.2004 року належить квартира [ADDRESS] . Таким чином, Відповідач володіє іншою квартирою, у якій може проживати, що у сукупності із твердженням про згоду на відчуження частки, але за іншою ціною, говорить про те, що таке відчуження в порядку ст. 365 ЦК України не завдасть істотної шкоди йому, як співвласнику. Окрім цього, у Позивача відсутнє на праві власності будь-яке інше нерухоме майно, а тому відчуження на його користь незначної частки співвласника відповідає вимогам, щодо вільного та справедливого розпорядження власністю. Вважає, що право власності Відповідача на 1/6 квартири [ADDRESS] підлягає припиненню з виплатою компенсації, та визнання права власності Позивача на зазначену 1/6 квартири [ADDRESS] . Отже, ?1/6 частка власності Відповідача на квартиру [ADDRESS] становить 7, 28 м.кв., а отже є незначною, квартира є нерухомим майном, а відтак - є неподільною у зв?язку з чим не може бути виділена в натурі, спільне володіння та користування квартирою є неможливими у зв?язку із конфліктними відносинами, які склались між Сторонами, ??А також наявність у Відповідача квартири [ADDRESS] у сукупності із згодою на відчуження частки, але за надмірною ціною, говорить про те, що таке відчуження в порядку ст. 365 ЦК України не завдасть Відповідачу, як співвласнику, істотної шкоди. На виконання вимог ч.2 ст. 365 ЦК України Відповідачем внесено вартість частки у розмірі 81 727, 00 грн., визначеної на підставі звіту ВЗ0719, на рахунок Державної судової адміністрації у Львівській області згідно квитанції № 68 від 20.08.2019 року. Таким чином, наявні правові підстави для припинення права власності Відповідача на частку у квартирі з виплатою йому компенсації вартості даної частки, та визнання за Позивачем права власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS] . У зв`язку з вище викладеним позивач і був змушений звернутися до суду з даними позовними вимогами. Ухвалою суду від 11.11.2019 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи встановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05.06.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 22.09.2020 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на наступні обставини. Так, згідно позовної заяви відповідач володіє 1/6 частки квартири [ADDRESS] . Дана частка належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Дана квартира належала батькам позивача та відповідача. Під час приватизації зазначеної квартири відповідач перебував за межами міста Львова та не був зареєстрований у зазначеній квартири, у зв`язку з чим фактично втратив право на участь у приватизації. При тому, що до цього часу постійно проживав спільно з батьками. Зі спливом часу відповідач повернувся у батьківську квартиру, де постійно проживав та був зареєстрований. Згідно домовленостей, про які відомо позивачу батьки вирішили у зв`язку з тим, що відповідач не прийняв участь у приватизації скласти заповіт таким чином, щоб позивачу та відповідачу належали рівні частки у квартирі. А саме батько склав заповіт рівно між дітьми, а їх мати [PERSON] склала заповіт на відповідача. Як тільки позивачу стало відомо про існування заповіту, останній обманним шляхом підписав з покійною матір 'ю договір дарування. При житті мати, яка проживала спільно з відповідачем до самої смерті повідомляла йому про те, що була зі старшим сином у нотаріуса і їй здається, що вона підписала якісь документи. Оскільки відповідач цілковито довіряв своєму братові - відповідачу, він не перевіряв чи вчиняла їх мати будь-які правочини. Лише після смерті матері відповідачу стало відомо про існування договору дарування частки квартири. Згідно договору дарування частки квартири останній укладено 08 серпня 2008 року, коли мати ще перебувала у стресовому стані, у зв`язку зі смертю батька. Відповідач постійно проживав спільно з батьками, опікувався ними, доглядав, надавав необхідну допомогу. Згідно позовної заяви, позивач стверджує, що відповідач проживає у квартирі з співмешканкою та її сином, що не відповідає дійсності. Позивачу достеменно відомо, що відповідач проживає у вказаній квартирі спільно з дружиною та їхнім спільним сином. Крім цього відповідач намагався домовитись з позивачем про сплату йому 10000 (десяти тисяч) доларів США, як компенсацію за частку квартири, яка би на його думку була адекватною. Проте позивач категорично відмовився. Відповідач постійно проживає та працює у місті Львові, спільно зі своєю сім`єю та не має намір переїжджати у належний йому будинок, який розташований у м. Городок Львівської області. Іншого житла у м. Львові у відповідача не має і компенсація у сумі 10 000 доларів США дала б змогу відповідачу продати будинок у м. Городок та доклавши кошти, отримані, як компенсацію придбати житло у м. Львові. Також, оцінка, яка була долучена до матеріалів позовної заяви не відповідає дійсній вартості житла у зазначеному районі м. Львова. Для встановлення фактичної вартості частки у квартирі відповідач звернувся до ФОП [PERSON] , яким надано звіт про оцінку за реєстровим номером: МПЧКДО078895, згідно якої вартість 1/6 частки квартири становить 192 006,66 грн. 08.04.2021 року від представника позивача надійшли пояснення, в яких зазначив, що відповідачем подано з порушенням строків відзив, а також клопотання про призначення експертизи та виклик свідків. Ухвалою суду від 16.09.2022 року клопотання представника відповідача про призначення судової оціночної експертизи - задоволено. Призначити по цивільній справі судову оціночну експертизу, проведення якої доручити експертам інституту судових експертиз та права (79005, м. Львів, вул. Академіка Богомольця, 9). Експертів попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального Кодексу України. Оплату за проведення судової оціночної експертизи нерухомості покладено на відповідача [PERSON] (ІПН [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ). Надано в розпорядження експертів матеріали цивільної справи №465/4976/19, провадження №2/465/456/22. Провадження у цивільній справі №465/4976/19 - зупинено на час проведення судової оціночної експертизи. На адресу суду 12.01.2023 року надійшов висновок експерта №532/22 від 26.12.2022 року Науково-дослідного Інституту судових експертиз та права за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи та матеріали цивільної справи №465/4976/19. Ухвалою суду від 25.01.2023 року провадження по справі за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про\~припинення права\~власності на\~частку в\~спільному майні\~та визнання\~права власності - відновлено. Справу призначено до судового розгляду. 02.09.2024 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання, зокрема, щодо визнання зловживання процесуальними правами дій представника відповідача та вжити до неї в зв`язку з цим заходи реагування, та визнання звіту про оцінку ФОП [PERSON] недопустимим доказом, а висновок експерта №532/22 від 26.12.2022 за результатами проведення судової оціночної будівельної експертизи неналежним доказом. В судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні тим які викладені у позовній заяві, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності і кожен доказ окремо, дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 15.02.1995 року квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] .(т.1 а.с.10) 27.05.2008 року П?ятою Львівською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого [PERSON] успадкував частки спадкового майна, яке складалось з 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Спадкова справа №440/08. Зареєстровано в реєстрі за №4-1720. (т.1 а.с.11) З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.07.2008 року вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину /Р. №4-1720/27.05.2008/ видане П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою володіє на праві спільної часткової власності 1/6 частиною квартири [ADDRESS] . (т.1 а.с.12) Договором від 05.08.2008 року, про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] володіють рівними, по 1/3, частками квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 15.08.1995 року. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Окіс І.С. Зареєстровано в реєстрі за № 2224. (т.1 а.с.13-14) Відповідно до договору дарування від 08.08.2008 року, про дарування однієї третьої частини квартири, [PERSON] передала в дарунок, а [PERSON] прийняв в дарунок 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Окіс І.С. Зареєстровано в реєстрі за № 2261. (т.1 а.с.15-16) З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.09.2008 року вбачається, що [PERSON] на підставі договору дарування/р. №2261/ 08.08.2008/ посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, володіє на праві спільної часткової власності 1/3 частиною квартири [ADDRESS] . (т.1 а.с.17) Отже, [PERSON] володіє 5/6 частиною квартири [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] володіє часткою у розмірі 1/6 квартири [ADDRESS] . Відповідно до технічної документації загальна площа квартири [ADDRESS] становить 43,7 кв.м. (т.1 а.с. 25-26) Відповідно до звіту ВЗ0719 про незалежну оцінку 1/6 частки двокімнатної квартири, загальною площею 43,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартість 1/6 частки даної квартири складає 81 727, 00 грн. (т. а.с. 31-46) 22.02.2019 року позивачем направлено листа до відповідача, в якому позивач запропонував виплатити йому в порядку ст. 365 ЦК України компенсацію вартості частки квартири з подальшими відчуженням його права власності, а саме 3417, 00 доларів США. (т.1 а.с.29) На пропозицію позивача відповідачем надано відповідь в якій останнім вказано, зокрема, що він не має іншої власності, окрім 1/6 частки квартири, проте у випадку сплати йому компенсації, яка, на його думку, буде належною й становитиме 10 000, 00 доларів США, маючи заощадження він зможе придбати собі інше житло. (т.1 а.с.30) 27.05.2008 року П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого [PERSON] успадкував частки спадкового майна, яке складалось з 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Спадкова справа №440/08. Зареєстровано в реєстрі за №4-1712. (т.1 а.с.107) Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.04.2019 року [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/6 частина квартира за адресою [ADDRESS] . (т.1 а.с.108) Згідно звіту про оцінку: реєстровий номер МПЧКДО078895 ВІД 04.09.2020 року, згідно якої вартість 1/6 частки квартири становить 192 006,66 грн. (т.1 а.с. 109-111) Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №532/22 від 26.12.2022 року фактична вартість 1/6 частки квартири [ADDRESS] з урахуванням місця розташування, площі віддаленості об`єктів інфраструктури, центру міста, планування, стан оздоблення, тип будинку, капітальність, технічний стан, поверховість становить: 254\~443, 00 грн. (т. 1 а.с. 202-219) Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України\~передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1\~ст. 321 ЦК України). За загальним правилом право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1\~ст. 328 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до приписів частини першої\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Поняття спільної часткової власності викладено у частині першій\~статті 356 ЦК України\~як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. У відповідності з частиною першою\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною другою цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України\~кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Положеннями частини першої\~статті 346 ЦК України\~наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини другої цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до частини другої\~статті 183 ЦК України\~неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно усталеної судової практики Верховного Суду, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в\~статті 365 ЦК України\~свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої\~статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном Отже, частка відповідача у спірному майні становить 1/6 , частка позивача - 5/6 , тобто частка відповідача є незначною та виділити її в натурі є неможливим з технічної точки зору, спільне користування та володіння майном між сторонами теж є неможливим. Судом встановлено, що сторони, які є співвласниками спірного житла не ведуть спільне господарство, відповідач має дружину та сина, між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, отже встановлені обставини свідчать про неможливість спільного володіння та користування спірним майном. Також встановлено,\~що відповідач,\~є власником\~іншого нерухомого\~майна,\~а саме\~квартири за\~адресою:\~ [ADDRESS] . (т. 1 а.с.27-28) З огляду на встановлені обставини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, так як припинення частки відповідача на житлову квартиру, яка складає 1/6 та є незначною, із виплатою її вартості, не призведе до порушення прав та інтересів відповідача. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 6\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За частиною другою\~статті 365 ЦК України\~суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до абзацу 3 пункту 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №532/22 від 26.12.2022 року фактична вартість 1/6 частки квартири [ADDRESS] з урахуванням місця розташування, площі віддаленості об`єктів інфраструктури, центру міста, планування, стан оздоблення, тип будинку, капітальність, технічний стан, поверховість становить: 254\~443, 00 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання вимог частини другої\~статті 365 ЦК України, внесено на депозитний рахунок Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області кошти у сумі 81727,00 грн., відповідно до квитанції №68 від 20.08.2019 року. Проте, оскільки вартість 1/6 частини спірної квартири відповідно до висновку експерта від 26.12.2022 становить у розмірі 254\~443, 00 грн., а як вказано вище позивачем внесено на депозитний рахунок 81727,00 грн, то суд вважає, що з позивача слід стягнути різницю між внесеною позивачем грошової суми на депозитний рахунок та визначеною фактичною вартістю 1/6 частини квартири [ADDRESS] у сумі 172\~716, 00 грн. на користь відповідача. Враховуючи, що частка відповідача у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] своїм розміром та вартістю є незначною, виділити частку у спільному майні в натурі з технічної точки зору неможливо, судом не встановлено наявності домовленості між сторонами про спільне володіння і користування спірною квартирою, відповідач має у власності інше житло, суд приходить до висновку про припинення за відповідачем право власності на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , та визнання права власності на цю частку квартири за позивачем [PERSON] . Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково. Щодо визнання зловживання процесуальними правами дії представника відповідача та вжиття до нього в зв`язку з цим заходів суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1статті 44\~ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У п. 3 ч. 2ст.\~44\~ЦПК передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 44 ЦПК). Зловживання процесуальними правами - це цивільне процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників цивільного процесу (їх представників), що спричиняють порушення процесуальних прав інших учасників цивільного процесу (їх представників), з метою перешкоджання гарантованому у пунктом 1статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод правосуддю, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом). Зловживання правами характеризуються умислом, спрямованим на порушення порядку цивільного судочинства. Характерними ознаками зловживання процесуальними правами є: формальне, непропорційне використання процесуального права всупереч легітимній меті, з якою це право встановлено нормами цивільного процесуального права, недобросовісність дій, умисний характер, завідома несумлінність Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються з видимістю реалізації законних прав особи. З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою взагалі перешкоджання розгляду справи. Ознаками зловживання процесуальними правами є: недобросовісність; нечесність; відсутність відкритості поведінки; відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. Такі висновки наведені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2019 у справі №337/474/14. Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій. Відповідно до ч. 1ст.\~143\~ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Згідно ч. 1ст.\~144\~ЦПК України заходами процесуального примусу є: попередження; видалення із залу судового засідання; тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; привід; штраф. Враховуючи вищевказані положення, вбачається, що застосування заходів процесуального примусу належить до виключної компетенції суду та можливе виключно за його ініціативи, а не за клопотанням учасника справи. Водночас, суд не вбачає достатніх підстав на даний час для застосування до представника відповідача будь-якого примусового заходу.

Outcome: partial