Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

21.05.2024 позивачка звернулася до суду з даним позовом і просила розірвати її шлюб з відповідачем, стягнути з останнього аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, а також судові витрати. Свій позов позивачка мотивувала тим, що 08.12.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб з відповідачем, від якого мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Спільне сімейне життя з відповідачем у неї не склалося через різні погляди на життя та моральні цінності, в результаті чого в сім`ї почали виникати сварки та непорозуміння, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного, а згодом і фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Не зважаючи на це, вважає, що утримувати дитину, яка на теперішній час проживає разом із нею, вони мають удвох. Ухвалою судді від 23.05.2024 відкрито провадження та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) учасників справи у судове засідання. 14.06.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача у справі, в якому останній зазначив, що він не втратив до дружини почуттів кохання та поваги, до теперішнього часу дружина залишається близькою людиною, її доля турбує відповідача. Між ними були гарні відносини, батько має довірчі стосунки із дитиною, спілкується з нею. Вважає, що дружина попала під чужий негативний вплив, почала вживати алкоголь та спілкуватися із особами, які ведуть асоціальний спосіб життя. Влітку 2023 року дружина забрала дитину та пішла від нього, не пояснюючи причин. За весь час окремого проживання, він не розпочинав стосунки з іншими жінками, та наскільки йому відомо дружина також не підтримує стосунків з іншим чоловіком. Він намагається відновити сімейні відносини, приймає участь у матеріальному утриманні дитини. Вважає, що є можливість зберегти сім`ю, зазначене у позовній заяві не відповідає дійсності, у зв`язку з чим, просив надати строк на примирення. 24.06.2024 до суду від позивача надійшли заперечення на відзив на позовну заяву, в яких остання зазначила, що її чоловік, відповідач у справі, за майже рік окремого проживання, не робив ніяких спроб до примирення. Окрім того, він проживає з іншою жінкою та його слова щодо почуттів до неї не є правдивими. Весь цей час вони не підтримують жодного зв`язку. Посилання відповідача на те. Що вона вживає алкоголь та потрапила під чужий негативний вплив не відповідає дійсності. Вказала, що не має жодних причин перебувати з відповідачем у подальшому шлюбі та відсутність сенсу надання їм строку для примирення. Ухвалою судді від 24.06.2024 заяву відповідача про надання строку на примирення у цивільній справі [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини задоволено, було надано сторонам строк на примирення до 26.08.2024. Провадження у справі зупинено до закінчення строку для примирення. Ухвалою судді від 02.09.2024 поновлено провадження у вказаній цивільній справі. До початку судового засідання позивач [PERSON] на електронну пошту суду подав заяву про перенесення судового засідання на іншу дату, у зв`язку з відрядженням у м. Київ. Позивачка у судове засідання не з`явилася, до його початку подала заяву, в якій просила провести розгляд цивільної справи, на задоволенні позовних вимог наполягала, не заперечувала проти ухвалення судового рішення. Вказала, що відповідач у наданий судом строк для примирення ніяких дій щодо примирення не вчиняв, вони між собою не спілкуються, підстав для збереження шлюбу немає, примирення між ними неможливе. Просила не переносити судове засідання на іншу дату та прийняте судове рішення, оскільки тривалий розгляд цивільної справи порушує її права, а також права їх неповнолітньої дитини. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає до задоволення повністю. Судом встановлено,\~що 08\~грудня 2012\~року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, за актовим записом №1763, між сторонами зареєстрований шлюб, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 21 травня 2024 року повторно (а.с. 3). Від даного\~шлюбу сторони\~мають неповнолітню\~дитину [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~що підтверджується\~копією свідоцтва\~про народження\~серії [NUMBER] ,\~виданим 15\~червня 2013\~року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с. 4). Сім`я не склалася, шлюб існує формально, шлюбні відносини сторони не підтримують тривалий час. Наданий судом строк для примирення не змінив позицію позивачки, відповідачем не вчинено дій, направлених на збереження шлюбу, та шлюбні відносини відновити не вдалося. Їхня спільна дитина [PERSON] , [INFO] , проживає із позивачкою і перебуває повністю на її утриманні, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 14.05.2024 (а.с. 5). Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, що передбачено ч.1 ст.21 СК України. Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.48, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, яка передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що при встановлених обставинах подальше спільне проживання сторін неможливе і буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, а тому суд шлюб між сторонами розриває. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статті 180 СК України закріплений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч.1, 2 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Щодо вирішення позову в частині стягнення аліментів на утримання дітей сторін, то суд зауважує, що позиція відповідача з цього приводу суду не доведена та не підтверджена/спростована жодними доказами, які б давали суду підстави не погодитися із позицією позивачки щодо розміру заявлених вимог в частині стягнення аліментів, як то доказами про його стан здоров`я, матеріальне становище, наявність інших дітей, непрацездатних батьків. Відповідач є молодою працездатною людиною, має можливість надавати допомогу позивачці. З урахуванням досліджених обставин справи, перевірених доказами, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі однієї четвертої з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Суд вважає, що такий розмір аліментів є справедливий, необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка просила після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище [PERSON] . Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивачем позов поданий до суду 21.05.2024, тому з вказаної дати суд присуджує аліменти на утримання дитини. Суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць відповідно до п.1 ч.1ст.430 ЦПК України. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у зв`язку із задоволенням позову в частині розірвання шлюбу у розмірі 1211, 20 грн та в дохід держави 1211, 20 грн у зв`язку із задоволенням позову в частині стягнення аліментів.

Outcome: approved