Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь 7619,00 грн. недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки. В обґрунтування позову посилається на те, що він працює на підприємстві Відповідача з 29.01.2001 року у структурному підрозділі «Вагонне депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» електрозварником ручного зварювання, з 26.04.2004 встановлений 5 розряд електрозварника на автоматичних і напівавтоматичних машинах. За період з 2017-2021 роки перебувала у щорічних відпустках, та користувалася правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалась відповідачем не у повному обсязі. За період з 18.12.2017 року по 21.01.2018 року сума недоплаченої допомоги на оздоровлення складає 997,50 грн., за період з 18.06.2018 року по 17.07.2028 року 1520,50 грн., за період з 16.11.2019 по 16.12.2019 року - 1664,25 грн., за період з 06.09.2020 року по 27.09.2020 року 1976,75 грн., за період з 23.07.2021 року по 20.08.2021 року 1460,00 грн.. Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення становить 7619,00 гривень. На підставі вищевикладеного просить стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь [PERSON] 7619,00 гривень недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та 2500,00 гривень витрат на правничу допомогу. Ухвалою суду від 14.12.2023 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 19.01.2024 року від представника відповідача Осоненка Ю. до суду скеровано відзив на позовну заяву. Відповідач вважає позовну заяву позивача необґрунтованою. З наданих позивачем документів жодним чином не вбачається, що Голова профспілкової організації ВСП «Вагонне депо Мудрьона», виступаючи особою, яка діє в інтересах членів учасників профспілки-працівників підприємства та виступає від їх імені згідно статутних документів профспілки, як представник колективної угоди діяв з порушенням вимог колективного договору чи законодавства. Так само є необґрунтованими висновки щодо одностороннього встановлення з боку відповідача умов, що погіршують оплату праці. Також є помилковими висновки позивача про застосування до спірних відносин статті 9 КЗпП України. Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач, з посиланням на ст. 9 КЗпП обґрунтовує недійсність умов трудового договору, що на його думку мали місце у період зазначений у позовній заяві відповідними положеннями статті 97 КЗпП України, відповідно до умов якої форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород, інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевою угодами. Посилаючись на п.3.1.15 Колективного договору позивач стверджує, що з моменту прийняття спільного рішення у формі постанови від 31.03.2017 року, суттєво змінилися виплати, внаслідок чого, як зазначено вище, виникли підстави для висновків про наявність підстав для визнання недійсними умови трудової угоди укладеної нею з відповідачем. Поряд з зазначеними висновками, позивач, жодним чином не наводить в чому саме для нього наступило погіршення та які саме суттєві умови трудового договору порушуються в даному випадку, а саме, чи має місце зміна системи оплати праці на підприємстві в бік погіршення, або чи має місце зміна розміру матеріальної допомоги у вигляді 40 відсотків, тобто ті основні умови трудового договору, який укладений нею під час прийняття позивача на роботу. Більш того, позивач погоджується з тим. що вона отримувала матеріальну допомогу, згідно колективного договору у розмірі 40 % відсотків від розміру її окладу за трудовим договором. Натомість, на думку позивача, відповідачем невірно застосовано розрахункову величину, у розмірі прожиткового мінімуму для працездатної особи, замість мінімальної заробітної плати. Тобто позивач вважає, що застосування розміру розрахункових величин, можливість встановлення яких знаходиться поза межами як позивача так і відповідача є суттєвою умовою її умов оплати праці. Таким чином, з огляду на той факт, що названі вище розрахункові величини не є сталими та приймаються відповідно до закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966 та одним чином не залежать від волі сторін трудового договору, зазначення розміру таких розрахункових величин, як основних умов трудового договору є неможливим, внаслідок чого міна таких величин у встановленому законодавством порядку не може свідчити про зміну істотних умов праці. Крім того, зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом у грудні 2023 року, можна прийти\~до висновку,\~що строк\~звернення до\~суду з\~вимогами про\~стягненні Відповідача\~недоплаченої матеріальної\~допомоги на\~оздоровлення за\~2017-2021 пропущений, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України. Також Відповідач не погоджується зі стягненням з нього на користь Позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн., вважає цей розмір неспівмірним і таким, що підлягає значному зменшенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг\~адвоката має\~бути співмірним\~із:складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг);часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг);обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Дана справа не може бути визнана справою значної складності, що потребує значного часу на виконанням адвокатом робіт по її підготовці, оскільки представником Позивача адвокатом Товкун А.В. тільки до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу протягом 2021-2023 років було подано більш ніж 150 позовних заяв з аналогічних підстав про стягнення матеріальної допомоги з АТ "Укрзалізниця". Обставини усіх цих справ є однаковими, позовні вимоги обгрунтовані одними і тими ж доказами, У позовній заяві зазначені одні й ті ж самі аргументи. Відмінність цих справ полягає лише у ціні позову. У зв`язку з цим і час, витрачений адвокатом на вивчення документів та підготовку позовної заяви не може бути значним, оскільки цей шаблон позову використовується адвокатом Товкун А.В. по всім справам цієї категорії тільки з незначними правками. На підставі вищевикладеного просить Відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, судові витрати віднести на рахунок позивача. Згідно із ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює на підприємстві Відповідача у структурному підрозділі «Вагонне депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця електрозварником на автоматичних і напівавтоматичних машинах з 29.01.2001 року (а.с. 15-19). У 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роках позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка. Відповідно наданих суду табуляграм, позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: 2017 рік 2202,50 грн., 2018 рік 2202,50 грн., 2019 рік 2508,75 грн., 2020 рік 2746,25 грн., 2021 рік 4540,00 грн. ( а.с. 20-24). Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.15. Колективного договору, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника в розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. ( а.с. 28). Згідно витягу з протоколу спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету первинної профспілкової організації СП «Вагонне депо Мудрьона» № ПР 10 було постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань діючого колективного договору структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона РФ «Придніпровська залізниця» між адміністрацією та трудовим колективом працівників депо у 2017 році поки сторони не укладуть або не переглянуть чинний колективний договір ( а.с. 30). Згідно спільної постанови керівництва структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона» Регіональної філії «Дніпровська залізниця» та первинної спофспілкової організації ВСП «Вагонне депо Мудрьона» від 14.04.2017 року було застосовано з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі СП «Вагонне депо Мудрьона» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків» прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом ( а.с. 31). Згідно витягу з протоколу спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету первинної профспілкової організації СП «Вагонне депо Мудрьона» № ПР- 22 від 05.01.2018 року постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань діючого колективного договору структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона РФ «Придніпровська залізниця» між адміністрацією та трудовим колективом працівників депо у 2018 році до укладання колективного договору ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 32). Згідно витягу з протоколу спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету первинної профспілкової організації СП «Вагонне депо Мудрьона» № ПР-34 від 02.01.2019 року було постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань діючого колективного договору структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона РФ «Придніпровська залізниця» між адміністрацією та трудовим колективом працівників депо у 2019 році до укладання колективного договору ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 33). Згідно витягу з протоколу спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету первинної профспілкової організації СП «Вагонне депо Мудрьона» № ПР-46 від 11.01.2020 року було постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань діючого колективного договору структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона РФ «Придніпровська залізниця» між адміністрацією та трудовим колективом працівників депо у 2020 році до укладання колективного договору ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 34). Згідно витягу з протоколу спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету первинної профспілкової організації СП «Вагонне депо Мудрьона» № ПР-58 від 29.12.2020 року було постановлено продовжити здійснювати виконання зобов`язань діючого колективного договору структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона РФ «Придніпровська залізниця» між адміністрацією та трудовим колективом працівників депо з 01 січня 2021 року до укладання колективного договору ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 35-36). Відповідно до спільної постанови від 16.06.2021 року постановлено внести зміни в колективний договір СП «Вагонне депо Мудрьона» на 2015-2016 роки, дія якого продовжено на 2021 рік спільної постановою керівництва СП «Вагонне депо Мудрьона» і профкому ВСП колективного договору СП «Вагонне депо Мудрьона» на 2021 рік, а саме: а саме: п.3.1.15 перший абзац викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу її на частини), незалежно від періоду її надання виплачувати один раз нарік згідно з положенням (Додаток 2), за письмовою згодою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року (а.с. 37). Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно зі ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн. За Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1 600,00 грн., з 01 травня 2017 року - 1 684,00 грн., з 01 грудня 2017 року 1 762,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 000,00 грн., 2 105,00 грн., 2 202,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1 762,00 грн., з 01 липня 2018 року - 1 841,00 грн., з 01 грудня 2018 року 1 921,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн., 2 301,25 грн. та 2 401,25 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723,00 грн. Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року був встановлений на рівні 1 921,00 грн., з 01 липня 2019 року - 2 007,00 грн., з 01 грудня 2 102,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 401,25 грн., 2 508,75 грн. та 2 627,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173,00 грн. Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2 102,00 грн., з 01 липня 2020 року - 2 197,00 грн., з 01 грудня 2020 року 2 270,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 627,50 грн., 2 746,25 грн. та 2 837,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн., з 01 вересня 2020 року 5 000,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2 270,00 грн., з 01 липня 2021 року - 2 379,00 грн., з 01 грудня 2021 року 2 481 грн., тому два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених законом, становив 4 540,00 грн., 4 758,00 грн. та 4 962,00 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6 000,00 грн., з 01 грудня 2021 року 6 500,00 грн. Крім того прийняття 14.04.2017 року спільної Постанови керівництва структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та Первинної профспілкової організації ВСП «Вагонне депо Мудрьона» про застосування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством, та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та Первинної профспілкової організації ВСП «Вагонне депо Мудрьона», а на конференції трудового колективу згідно з вимогами п. 1.4 Колективного договору, оскільки на момент прийняття вказаної постанови мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200,00 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2000 грн. Таким чином, прийняття 14.04.2017 року спільної Постанови керівництва структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та Первинної профспілкової організації ВСП «Вагонне депо Мудрьона» про застосування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні адміністрації та профкому депо, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, така різниця між вказаними величинами має місце і в наступних роках, тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та Первинної профспілкової організації ВСП «Вагонне депо Мудрьона» погіршує становище працівників. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Так,\~стаття 58 Конституції України\~передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України\~гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією\~Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Як вже зазначалося вище, відповідно до\~Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць,був становлений на рівні 1600 грн. Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України»\~погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив її право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги. Відповідно до розрахунку з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 7619,00 грн., що складається з: - 997,50 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3200,00 грн. 2202,50 грн.), - 1520,50 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723,00 грн. 2202,50 грн.), - 1664,25 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173,00 грн. 2508,75 грн.), - 1976,75 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4 723,00 грн. 2746,25 грн.), - 1460,00 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6 000,00 грн. 4540,00 грн.). Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Щодо строків позовної давності слід зазначити наступне. За змістом\~ст.2 Закону України «Про оплату праці», до складу заробітної плати крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13 січня 2004 року №5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці. Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, а отже до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються скорочені строки позовної давності, встановлені нормами\~ст.233 КЗпП України. Так, відповідно до ч.2\~ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч.1\~ст.233 КЗпП України\~(із змінами, внесеними\~Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Водночас, на підставі п.1\~Прикінцевих положень КЗпП України\~під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений\~постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24.00 год. 30 червня 2023 року. Відповідно до ч.ч.3, 4\~ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Отже, строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору не було пропущено, оскільки з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по 2021 рік він мав право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком. З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для застосування до вказаного спору строків позовної давності і відмови з цих підстав у задоволенні позовних вимог. Згідно з\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно задоволених вимог. Відповідно до п.8 ч.2\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано копія ордеру, договір про надання правової допомоги, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, акт про надання правової допомоги, згідно якого адвокатом надано правову допомогу на загальну вартість в сумі 2 500,00 грн. (а.с. 49). Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Враховуючи, складність справи, виконані адвокатом роботи під час розгляду справи у суді, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 2 500,00 грн., що є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Отже, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави, так як позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved