Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

[PERSON] через систему «Електронний суд» в березні 2023 року звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] є неприватизованою і основним квартиронаймачем, на підставі ордеру №4037 від 20.01.1982 року, була його бабуся - [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті бабусі він дізнався, що в даній квартирі, де він зареєстрований та проживає, також зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Зазначив, що оплату комунальних послуг у квартирі [ADDRESS] здійснює він та його дружина [PERSON] , натомість відповідачі жодних дій щодо збереження житла та оплати комунальних послуг протягом багатьох років не вчиняли. Відповідач [PERSON] добровільно виселився з вказаної квартири, а його малолітня донька - [PERSON] взагалі не проживала у даній квартири, оскільки фактично проживала зі своїми батьками за зареєстрованим місцем проживання матері, що за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що відповідачі безперечно втратили право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 03.04.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачам встановлено п?ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 27.04.2023 року на адресу суду від представника законного представника малолітнього відповідача - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що власником квартири [ADDRESS] , а тому позивач [PERSON] не є належним позивачем у даній справі. Він на рівні з іншими особами, які зареєстровані у даному приміщенні, є членом сім`ї головного квартиронаймача [PERSON] . Зазначила, що відповідач [PERSON] являється рідним дядьком позивача і у вказаній квартирі зареєстрований з дати свого народження - [INFO] , а малолітня відповідач [PERSON] , з дозволу головного квартиронаймача [PERSON] , була зареєстрована у квартирі в 2015 році. Щодо наданої виписки по картці про сплату комунальних послуг та інтернету, вказала, що даний документ не може підтвердити, що [PERSON] оплачує комунальні платежі за адресою оскаржуваного приміщення, оскільки в даній виписці вказано, що така зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також вказує, що висновки позивача про те, що за вказаною адресою відповідачі добровільно не проживають, що свідчить про втрату інтересу до цього житла, є хибними, оскільки, у зв`язку з напруженими відносинами між членами сім`ї та недостатністю жилої площі на всіх членів сім`ї, відповідачі не мали можливості повноцінно користуватися даним приміщенням. У зв`язку з наведеним, просить відмовити у задоволенні позову. У поданій 30.05.2023 року відповіді на відзив позивач вказує, зокрема, на те, що він мав право звертатися із даним позовом, оскільки члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, набувають нарівні з наймачем усі права і обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, тобто член сім`ї наймача має такі самі права, як і сам наймач жилого приміщення. Також зазначив, що [PERSON] є його дружиною і на момент звернення до суду з даним позовом вона ще не змінила своє дівоче прізвище, тому у виписці по оплаті комунальних послуг вказано прізвище « [PERSON] ». Представник законного представника малолітнього відповідача - [PERSON] 08.06.2023 року подала до суду заперечення, у якому зазначила, що між членами сім`ї [PERSON] не укладено порядку користування квартирою [ADDRESS] . Позивач, в порушення вимог ст.65 ЖК Української РСР, вселив свою дружину без згоди відповідачів, і та в свою чергу займає квадратні метри, які належать відповідачам. 23.06.2023 року надійшла зустрічна позовна заява, в якій [PERSON] та [PERSON] просять усунути перешкоди у здійсненні їх права користування квартирою [ADDRESS] шляхом їх вселення у зазначену квартиру, зобов`язавши [PERSON] видати ключі від квартири [PERSON] та законному представнику [PERSON] - [PERSON] . В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] посилаються на те, що після смерті основного квартиронаймача [PERSON] та його малолітня донька [PERSON] позбавлені можливості доступу до квартири [ADDRESS] , оскільки [PERSON] чинить перешкоди та не дає ключі від вказаної квартири. Законний представник [PERSON] - [PERSON] звернулася до Залізничної районної адміністрації ЛМР із заявою про вжиття заходів щодо надання доступу до вказаного житлового приміщення, оскільки [PERSON] із донькою мають рівні права на проживання і користування квартирою на [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] та [PERSON] звернулися до ЛКП «Левандівка» із заявою для підтвердження відсутності доступу до квартири [ADDRESS] , про що отримали відповідний акт від 07.06.2023 року. За таких обставин [PERSON] звернувся із заявою до поліції, в якій зазначив про відсутність доступу до вказаного приміщення, в якому знаходяться його особисті речі та документи. Вказують, що квартира [ADDRESS] їм необхідна для постійного проживання, оскільки у дружини [PERSON] - [PERSON] не достатньо жилової площі для проживання сім?єю. Квартира [ADDRESS] , в якій вони на даний час проживають, є меншою, має менше кімнат, та з більшою кількістю зареєстрованих осіб, ніж квартира [ADDRESS] . Щодо дружини [PERSON] - [PERSON] , то така вселилася у квартиру [ADDRESS] всупереч вимог законодавства без згоди усіх зареєстрованих у цій квартирі осіб, зокрема, [PERSON] та законний представник [PERSON] - [PERSON] своєї згоди на це вселення не давали. Вважають, що для поновлення їх порушених прав необхідно зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в доступі і користуванні квартирою, а також надати ключі від квартири [PERSON] та законному представнику [PERSON] - [PERSON] . Ухвалою суду від 26.10.2023 року зустрічний позов прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження із первісним. 14.11.2023 року в порядку ст.200 ЦПК України судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 26.02.2024 року позивач [PERSON] позов підтримав, посилаючись на мотиви такого, та доповнив, що він в квартирі [ADDRESS] проживає з 1998 року, і з цього часу [PERSON] та [PERSON] у даній квартирі не проживали. Інколи [PERSON] заходив на 5 хв. до своєї матері - [PERSON] , щоб її провідати, однак у догляді за нею йому не допомагав. Останніх 8 місяців перед смертю [PERSON] була лежачою і потребувала стороннього догляду. Цей догляд їй забезпечували [PERSON] , його дружина - [PERSON] , донька померлої - [PERSON] . Перед смертю [PERSON] він з дружиною пропонували їй, щоб до неї приходив [PERSON] і допомагав їм у догляді за нею, однак [PERSON] не хотіла, щоб її син допомагав її доглядати, оскільки вона йому не довіряла. Зазначив, що [PERSON] , до подання даного позову, жодного разу не озвучував, що йому чиняться будь-які перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , і що він хоче в таку вселитися. Крім того, в березні 2022 року, коли він перебував у відрядженні у м.Києві, то надавав ключі від даної квартири [PERSON] , щоб такий міг приходити і робити ін?єкції [PERSON] . Через два тижні після цього [PERSON] повернув ключі та жодних претензій до нього не висував. У даній квартирі жодних особистих речей [PERSON] та [PERSON] немає. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити, а проти задоволення зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] заперечила, зазначаючи про безпідставність такого. Відповідач [PERSON] та його представник проти позову [PERSON] заперечили, з підстав, наведених у відзиві, а зустрічний позов підтримали і просять такий задовольнити. Законний представник малолітнього відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 2015 році вона вийшла заміж за відповідача [PERSON] , і в 2016 році у них народився син [PERSON] . З 03.12.2015 року їхня сім?я стала проживати у квартирі [ADDRESS] , оскільки батько [PERSON] хворів і за ним потрібно було доглядати, а також в даній квартирі на той час було більше місце для проживання. Однак, у квартиру [ADDRESS] вони приходили майже кожного дня. Після смерті сестри [PERSON] помирає його батько, але оскільки у них не було необхідності йти жити у квартиру [ADDRESS] , то вони продовжували проживати у квартирі [ADDRESS] . До 2022 року у них не було необхідності вселятися у квартиру [ADDRESS] , однак станом на даний час така необхідність з?явилася. У зв?язку з чим, в 2023 році [PERSON] написав заяви в поліцію та ЛКП «Левандівка» про те, що не може потрапити у квартиру [ADDRESS] , про що було складено відповідні акти. Також зазначила, що у квартирі [ADDRESS] з 2015 року знаходяться особисті речі та документи [PERSON] , які він не може забрати, оскільки йому чиняться перешкоди зі сторони [PERSON] . Представник третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, - [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вважає за недоцільне визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки таке порушуватиме її майнові права, зважаючи також на те, що малолітня зареєстрована у [ADDRESS] , яка перебуває у комунальній власності та у випадку втрати нею права користування таким нерухомим майном та зняття її з реєстрації за вказаною адресою буде позбавлена свого права на участь у приватизації зазначеного помешкання, що у свою чергу потягне за собою звуження її майнових прав. Просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Представник третьої особи - Львівської міської ради - Попович Я.Д. в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечив, а зустрічний позов підтримав. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення представників третіх осіб, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що трьохкімнатна квартира [ADDRESS] (т.1, а.с.19-23) є неприватизованою, належить до комунальної власності, в такій зареєстровані позивач [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] , що підтверджується довідкою з місця проживання ЛКП «Левандівка» №493 від 12.06.2023 року (т.2, а.с.13а). Дана квартира була надана [PERSON] згідно рішення виконкому Залізничної районної ради народних депутатів м.Львова №32 від 12.01.1982 року, вона була основним квартиронаймачем квартири, що підтверджується ордером №4037 від 20.01.1982 року (т.1, а.с.18). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.12.2022 року [PERSON] померла [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) внесено відповідний актовий запис №7739 (т.1, а.с.16). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У ч.3 ст.71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Слід зазначити, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов?язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім?ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров?я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Актами ЛКП «Левандівка» №45 від 06.02.2020 року, №5 від 09.01.2023 року, №12 від 20.01.2023 року, №50 від 15.03.2023 року (т.1, а.с.12, 13, 14, 15) підтверджується, що з 2015 року відповідачі у квартирі [ADDRESS] не проживають. Вказані акти складені на підставі наданих відомостей мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що після одруження в 2015 році [PERSON] пішов проживати до своєї дружини за адресою: [ADDRESS] , що також в судовому засіданні підтвердила [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] надала покази, що з 2017 року як цивільна дружина [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] , і з цього часу вона разом із [PERSON] оплачує комунальні послуги за вказану квартиру, що підтверджується випискою по картці від 20.12.2022 року (т.1, а.с.36-48). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила вказані обставини, а також зазначила, що її мати - [PERSON] за життя зверталася із заявою до ЛКП «Левандівки», щоб вони склали акт про те, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] , оскільки мала намір визнати його таким, що втратив право користування житлом і оформити субсидію. Показаннями названих свідків також підтверджуються ті обставини, які зазначені позивачем, що [PERSON] втратив правовий зв`язок із квартирою на [ADDRESS] , не проживаючи в такій протягом більше восьми років, дана квартира не є його житлом, там взагалі немає його речей, а лише інколи він навідувався в таку квартиру до своєї матері [PERSON] , як і його донька - [PERSON] до своєї бабусі. Таким чином, позивачем доведено належними і допустимими доказами наявність обставин, які дають підстави для висновку, що відповідачі протягом тривалого часу - більше восьми років не проживають у квартирі [ADDRESS] . При цьому, судом в ході розгляду цивільної справи не встановлено поважності причин відсутності [PERSON] та [PERSON] понад шість місяців в квартирі за місцем реєстрації. Враховуючи наведене правове регулювання та правові висновки Верховного Суду, беручи до уваги встановлені обставини справи, cуд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , є підставною та підлягає до задоволення. Разом з тим, вимога про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі №755/16152/16-ц. Станом на день звернення до суду, [PERSON] не досягла чотирнадцятирічного віку, а відтак є малолітньою дитиною у розмінні ч.2 ст.6 СК України, а факт не проживання дитини в квартирі, а також те, що її матір має інше житло не може бути безумовною підставою для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання такою, що втратила право користування житлом малолітньої [PERSON] до задоволення не підлягає. Щодо позовних вимог зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] , то такі задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Згідно акта ЛКП «Левандівка» №159 від 16.06.2023 року, складених на підставі наданих відомостей мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у квартирі [ADDRESS] на даний час не проживає [PERSON] , а проживає без реєстрації [PERSON] (т.2, а.с.55) При цьому, суд не приймає до уваги вказаний акт, оскільки такий не містить відомостей, які підлягають доказуванню, зокрема не містять інформації про період не проживання [PERSON] , а також даних, з якого часу проживає [PERSON] . Більше того, у вказаному акті відсутні підписи сусідів, зі слів яких такий складений. В свою чергу, слід зазначити, що покази свідків не є та не можуть бути беззаперечними доказами, на яких могло б ґрунтуватися рішення суду, оскільки свідки у відповідній квартирі не проживали та не проживають, відтак обставини щодо не проживання у такій [PERSON] чи проживання [PERSON] , їм відомі лише зі слів відповідача [PERSON] . Крім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні дала показання, що жодного акта щодо не проживання [PERSON] чи проживання [PERSON] вона не підписувала. Також судом встановлено, що 23.05.2023 року [PERSON] звернувся до ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області із заявою, в якій просив вжити заходів до його племінника - [PERSON] , який не пускає його в квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала його покійній матері (т.2, а.с.69) Згідно листа [PERSON] від 27.04.2023 року, адресованого Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради, [PERSON] , як законний представник малолітньої [PERSON] , просить вжити заходів щодо надання доступу до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] (т.2, а.с.31) Відповідно до акта ЛКП «Левандівка» №151 від 07.06.2023 року комісія в складі майстрів з експлуатації житлового фонду ЛКП «Левандівка» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за результатами розгляду звернення [PERSON] склали акт про те, що 26.05.2023 року, 01.06.2023 року, 07.06.2023 року в період часу з 08.00 год. до 08.30 год. заявниця в присутності членів комісії дзвонила та стукала в двері квартири [ADDRESS] з наміром зайти, однак двері в квартиру ніхто не відчинив. Чи були мешканці квартири в цей час вдома не встановлено (т.2, а.с.56). При цьому, як встановлено під час розгляду справи, відповідач [PERSON] до 2022 року не намагався вселитися до квартири [ADDRESS] та жодних перешкод у користуванні даною квартирою йому не чинилися, що також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та законний представник відповідача [PERSON] - [PERSON] . Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з наведеного, та враховуючи, що відповідачем [PERSON] , усупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України, не надано жодного доказу на підтвердження обставин того, що [PERSON] чинив перешкоди відповідачам у користуванні квартирою [ADDRESS] , до звернення позивача до суду з даним позовом, а також те, що судом задоволено позовну вимогу в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] ,суд дійшов висновку, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки, позовні вимоги позивача судом задоволено частково, то з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача 536,80 грн. судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову. З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні зустрічного позову відмовлено, то сплачений відповідачем судовий збір у розмірі 1073,60 грн. відшкодуванню не підлягає.

Outcome: partial