Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» звернувся до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07.03.2019 між АТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № РР/37/96 від 07.03.2019 (з ануїтетними платежами), за яким банк (позивач) надав відповідачу кредит в розмірі 900 000,00 грн. на споживчі потреби. Дата повернення кредиту:06.03.2024. Загальна вартість кредиту становить 1631382,62 грн. Кредит, одержаний позичальником за договором, та нараховані проценти за його користування повертаються щомісячно згідно графіку ануїтетних платежів. 18.09.2020 між Акціонерним товариством «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 до договору про споживчий кредит №РР/37/96, згідно з якою сторони домовились, серед іншого, капіталізувати прострочені проценти за користування кредитом за договором у сумі 81377,77 грн., визнати прострочену заборгованість за основним боргом за договором у розмірі 2707,29 грн. строковою. Сторони домовилися викласти підпункт 1.1.1. пункту 1.1. Договору у новій редакції наступного змісту: загальний розмір кредиту (сума кредиту) 820701,49 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 07.03.2019 між позивачем та [PERSON] , як поручителем, укладено договір поруки №РР/37/96/Р1 від 07.03.2019, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати перед кредитором за порушення [PERSON] , взятих на себе забезпечених порукою зобов`язань, що витікають з договору про надання споживчого кредиту №РР/37/96 від 07.03.2019 (з ануїтетними платежами) від 07.03.2019, а також всіх додаткових договорів та угод до нього, в тому числі укладених в майбутньому, укладених між кредитором та боржником. Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором та надав [PERSON] кредит, перерахувавши кредитні кошти в розмірі 900 000,00 гривень на її рахунок. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконує належним чином, не сплачує кредит та нараховані проценти, у зв`язку з чим утворилась прострочена заборгованість, яка станом на 03.11.2023 становить 951 680,90 грн. та включає в себе прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 586 430,47 грн., прострочену заборгованість за процентами за період з 01.03.2021 по 02.11.2023 у розмірі 353 749,92 грн., інфляційні витрати за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 01.04.2020 по 31.01.2022 у розмірі 7 673,06 грн., 3% річних за період з 01.03.2020 по 23.02.2022 у розмірі 3 827,45 грн (3% річних за несвоєчасне повернення кредиту 866.66 грн. та 3% річних за несвоєчасне повернення процентів 2960,79 грн). 28.08.2023 [PERSON] та [PERSON] були направлені вимоги про дострокове виконання зобов`язання до договором про споживчий кредит №РР/37/96 (з ануїтетними платежами) від 07.03.2019. Не зважаючи на обізнаність відповідачів про умови кредитного договору, відповідачі не сплатили заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та не вжили жодних заходів для її врегулювання. Ураховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором про споживчий кредит №РР/37/96 від 07.03.2019 (з ануїтетними платежами) від 07.03.2019 на загальну суму 951 680,90 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Оболонського районного суду міста Києва від 05.12.2023 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. 01.02.2024 на адресу суду від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, у якому заперечує щодо позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову, серед іншого з огляду на те, що [PERSON] має статус учасника бойових дій, тому стягнення з нього процентів є безпідставним. Відповідачі отримували від позивача вимогу про дострокове виконання зобов`язання за договором, у відповідь на яку [PERSON] повідомила банк, зокрема, що до 24.02.2022 вона завжди вчасно сплачувала кредит та проценти за його користування. З початком повномасштабного вторгнення рф на територію України [PERSON] втратила свій звичайний заробіток, тому не має можливості сплачувати кредит вчасно. Та наголосила на тому, що не відмовляється від сплати кредиту. Тим же листом відповідач повідомила, що її чоловік має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти звільнені від сплати відсотків по своїх кредитних зобов`язаннях, згідно з п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей». Дана пільга поширюється та діє для військовослужбовців з початку (18.03.2014) і до закінчення особливого періоду, для резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду. Банки під час дії особливого періоду не мають право нараховувати відсотки, а у випадку нарахування - зобов`язані їх списати. У зв`язку з чим, [PERSON] просила банк провести звірку зобов`язань та надати довідку із сумою залишку заборгованості по тілу кредиту, а також процентах, а також звільнити її від сплати процентів по кредиту та розглянути можливість реструктуризації боргу. Відповіді на свій лист [PERSON] не отримувала, натомість банк подав позов у суд. [PERSON] на теперішній час займає посаду військовослужбовця в Українському науково-дослідному інституті спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України, [PERSON] є безробітною. Відповідачі визнають прострочену заборгованість за основним зобов`язанням, в іншій частині позовних вимог просять відмовити. 21.02.2024 на офіційну електронну адресу суду та 27.02.2024 на адресу суду засобами поштового зв`язку від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12.03.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу для судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши учасників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 07.03.2019 між Публічним акціонерним товариством «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №РР/37/96 (з ануїтетними платежами). За умовами п. 1.1.1. та п. 1.1.4. договору, банк надав позичальнику кредит у розмірі 900 000,00 грн. на споживчі потреби. Відповідно до п. 1.1.5. сторони визначили, що дата повернення кредиту: 06.03.2024. За користування кредитом, позичальник зобов`язався сплачувати проценти в розмірі 26,5 % річних (п.1.2.1 договору). Згідно із п. 1.2.4. договору, реальна річна процентна ставка становить 29,72 % річних. Відповідно до п. 1.1.7. договору, загальна вартість кредиту становить 1 631 382,62 грн. Підпунктом 1.4.2., пункту 1.4. договору передбачено, що кредит надається шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника, зазначений у п.п. 1.4.1. цього договору. Згідно із виписки по особовим рахункам 07.03.2019 кредитні кошти у сумі 900 000,00 грн згідно договору №РР/37/96 перераховані на рахунок [PERSON] . Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, кредит, одержаний позичальником за договором, повертається щомісячно згідно встановленого графіку ануїтетних платежів, зазначеними в ньому рівними частинами (ануїтетний платіж), кожна з яких включає в себе заборгованість за сумою кредиту та процентами за його користування, розрахованими за весь строк користування кредитом, але не пізніше 10 (десятого) числа кожного місяця, починаючи з 10.04.2019. Графік ануїтетних платежів наведений в Додатку №1 до даного договору. При цьому повне повернення кредиту здійснюється позичальником не пізніше дати повернення кредиту, зазначеної у п. 1.1.5 договору. Порядок нарахування процентів Сторони передбачили у розділі 3 Кредитного договору. Згідно із п. 3.1. та п. 3.2 договору, банк щомісяця за період з першого числа по останнє число (включно) місяця нараховує проценти за кредитом, виходячи із встановленої в п. 1.2.1 цього договору процентної ставки та фактичної суми наданого кредиту за фактичний строк користування наданим кредитом (метод «факт/факт»), кількість днів у році зазначається фактична - 365/366. При нарахуванні процентів дата надання кредиту враховується, а дата повернення кредиту - ні. Залишок процентів за неповний розрахунковий період сплачується одночасно з погашенням суми кредиту. Згідно з п. 5.6 договору, позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування ним та неустойки, передбачені цим договором. Відповідно до п. 5.10 договору, позичальник зобов`язаний достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та неустойки у випадках, передбачених цим договором та чинним законодавством України. Сторони погодили, що згідно з пунктом 1.3.1. Договору про споживчий кредит виконання зобов`язань за договором забезпечується: іпотекою 3-кімнатної квартири загальною площею 78,2 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності позичальнику та [PERSON] та порукою [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). У забезпечення виконання грошового зобов`язання за Договором про споживчий кредит був укладений договір поруки. 07.03.2019 між АТ «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» та [PERSON] укладено договір поруки № РР/37/96/Р1. Згідно з п. 1.1. договору поруки, поручитель поручається перед кредитором за належне виконання боржником, яким є [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) взятих на себе зобов`язань, що витікають з договору споживчого кредиту № PР/37/96 від 07.03.2019, а також всіх додаткових договорів та угод до нього в тому числі укладених в майбутньому, укладених між кредитором та боржником, відповідно до умов якого боржник зобов`язаний повернути кредитору кредит в сумі 900 000,00 гривень в строк до 06.03.2024, а також сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 26,5 % річних, комісії, можливі пені та штрафи у розмірах та на умовах, визначених кредитним договором. Згідно з 1.2. договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань, вказаних у п. 1.1 цього договору повністю (чи у будь-якій його частині) як від боржника та поручителя разом, так і від кожного окремо. Відповідно до п. 1.3. договору поруки, відповідальність поручителя виникає, як у випадку невиконання боржником будь-якої частини зобов`язань, так і при невиконанні боржником зобов`язань в цілому. 18.09.2020 Акціонерне товариства «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» та [PERSON] підписали додаткову угоду №1 до договору про споживчий кредит №РР/37/96 (з ануїтетними платежами) від 07 березня 2019 року, якою сторони домовились про наступне: «1. Сторони домовились капіталізувати прострочені проценти за користування кредитом за договором у сумі 81 377,77 грн. 2. Сторони домовились визнати прострочену заборгованість за основним боргом за договором у розмірі 2707,29 грн. строковою. 3. Сторони домовились викласти підпункт 1.1.1 пункту 1.1 Договору у новій редакцій наступного змісту: 1.1.1 Загальний розмір кредиту (сума кредиту) - 820 701,49 грн». Також, сторони домовились викласти додаток №1 до договору, Таблицю обчислення орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (позичальника) та реальної орієнтовної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (з графіком ануїтетних платежів) у новій редакції. Усі інші умови Договору залишено без змін. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за Договором не виконувала належним чином, не погашала належні до сплати суми за користування кредитом. 28.08.2023 на адресу [PERSON] була направлена вимога про дострокове виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № РР/37/96 від 07.03.2019, яку відповідач отримав 31.08.2023, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» за пошуком поштового відправлення №0505101195818. Зазначена письмова вимога Банку залишена відповідачем без реагування, будь-яких дій з боку останньої щодо погашення заборгованості протягом 60 (шестидесяти) календарних днів з моменту отримання письмової вимоги не вчинено. Цього ж числа, поручителю [PERSON] була направлена вимога про дострокове виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № РР/37/96 від 07.03.2019 на підставі договору поруки, однак не отримана останнім, що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» за пошуком поштового відправлення №0505101208162. Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем, станом на 03.11.2023 заборгованість за договором №РР/37/96 (з ануїтетними платежами) від 07.03.2019 становить 951 680,90 грн. та складається з: простроченої заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 586 430,47 грн.; простроченої заборгованість за процентами за період з 01.03.2021 по 02.11.2023 у розмірі 353 749,92 грн.; інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 01.04.2020 по 31.01.2022 у розмірі 7 673,06 грн.; 3 % річних за період з 11.03.2020 по 23.02.2022 у розмірі 3827,45 грн (3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту 866,66 грн. + 3 % річних за несвоєчасне повернення процентів 2960,79 грн.). Доказів, які б спростовували наданий позивачем розрахунок заборгованості, матеріали справи не містять. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачами взятих на себе зобов`язань. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України зазначається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК ). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно вимог ч.1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частин 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачами не надано доказів в розумінні положень ст.ст.76-81 ЦПК України на спростування позовних вимог. Ураховуючи, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання у строки та на умовах, встановлених договором про надання споживчого кредиту №РР/37/96 від 07.03.2019 не виконала, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача [PERSON] вищенаведеної суми грошових коштів. Також, суд враховує, що відповідач [PERSON] є поручителем [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №РР/37/96 від 07.03.2019, тому сума заборгованості за кредитним договором підлягає стягненню також з нього, солідарно. Щодо заперечень представника відповідачів стосовно стягнення на користь позивача простроченої заборгованості за відсотками, інфляційних втрат та 3% річних, слід зазначити наступне. Згідно з статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на фактичну суму наданого кредиту, який наданий до 06.03.2024. При цьому, суд зауважує, що умова договору, на якому позивач ґрунтує свої вимоги зі сплати процентів, розташована в розділі 3 Договору, який регулює правомірну поведінку позичальника («Порядок нарахування процентів»). За порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідачів 3% річних за порушення строків повернення кредиту та несвоєчасне повернення процентів у розмірі 3827,45 грн., а також інфляційні втрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань у розмірі 7673,06 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу ст. 625 ЦК України вбачається, що три проценти річних є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, тобто три проценти річних не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов`язань, які можуть бути узгоджені сторонами, оскільки ця норма законодавства є імперативною. Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Річні проценти за своєю правовою природою є складовою частиною боргу та підлягають стягненню разом із сумою основного боргу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Проведений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд визнав правильним і таким, що підлягає задоволенню. Між іншим, слід зазначити, що Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022, внесені зміни, серед іншого, до Цивільного кодексу України, а саме доповнено пунктом 18 розділ ЦК "Прикінцеві та перехідні положення". Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. На час розгляду справи в суді строк дії воєнного стану в країні триває. Таким чином, на час дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, наявного у матеріалів справи, інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язань та 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, позивач просив стягнути виключно за період до введення в Україні воєнного стану. У частині заявлених до стягнення процентів у сумі 353749,92 грн представник відповідачів висловився за відсутність підстав для їх стягнення з огляду поширення на поручителя [PERSON] дії п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] . Згідно зі статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 15 статті 14 Закону України Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції чинної станом на дату виникнення спірних правовідносин, військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Також, слід зазначити, що зміни про поширення вказаних пільг на дружин (чоловіків) осіб, визначених у п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» набрали чинності 18.05.2024, у той час як позивач, відповідно до розрахунку заборгованості, нарахував відсотки за період з 01.03.2021 по 02.11.2023. У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. Матеріали справи не містять відповідних документів як доказів звільнення [PERSON] від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом у розумінні п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, [PERSON] є поручителем, а не позичальником, правовідносини між позивачем та поручителем [PERSON] за договором поруки носять зобов`язальних характер та спрямовані на забезпечення виконання зобов`язань позичальника [PERSON] . Відтак, між банком та [PERSON] відсутні кредитні зобов`язання. Таким чином, застосування до спірних правовідносин п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є безпідставними та необґрунтованими, беручи до уваги, що положення зазначеного закону стосуються виключно мобілізованих позичальників та за фактичних обставин у справі, на спірні правовідносини не поширюються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов слід задовольнити, стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість на загальну суму 951 680,90 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з кожного з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 7137,61грн.

Outcome: approved