Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

04 грудня 2019 року позивач АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , яка діє також від імені та в інтересах дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою та зобов`язати звільнити зазначену квартиру від особистих речей. В обґрунтування позову посилається на те, що 28.05.2008 між АТ «Сведбанк» та [PERSON] укладений Іпотечний договір № 0314/0508/45-012-Z-1 (далі Іпотечний договір), відповідно до умов якого останній передав в іпотеку нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . На час звернення з позовом усі права кредитора за договорами відступлення належать позивачу, який відповідно до вимог ЗУ «Про іпотеку» оформив право власності на спірну квартиру. Таким чином, АТ «Сенс Банк» (до перейменування АТ «Альфа Банк»» є власником квартири, а відповідачі відповідно втратили право користування цією квартирою. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема позивачем було надіслано вимогу про усунення порушень. Проте, відповідачі продовжують користуватися квартирою і такі їх дії створюють позивачу перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном. Ухвалою судді Чорного І.Я. від 13.01.2020 було відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження. 07 вересня 2020 року за клопотанням представника відповідачів адвоката Щербатюк В.А. зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом АТ «Альфа Банк» до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді від 29 вересня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження судді Колочко О.В. на підставі розпорядження керівника апарату Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24.09.2021 № 272 у зв`язку із закінченням повноважень судді Чорного І.Я. 10 січня 2024 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання на 06.02.2024. 15 січня 2024 року від представника позивача надійшли письмові додаткові пояснення у справі аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві, а також зазначено, що 12.08.2022 Загальними Зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування на АТ «Сенс Банк». Крім того, представник позивача пояснила, що кредитні кошти були надані на придбання квартири, яка в подальшому стала предметом іпотеки (пункт 1.4 Кредитного договору). АТ «Альфа-Банк» не надавав своєї згоди на реєстрацію в предмет застави неповнолітньої особи. 28 лютого 2024 року від представника третьої особи виконкому Покровської районної в місті ради Логінова Д.В. надійшли письмові пояснення, у яких він заперечив проти задоволення позовних вимог щодо неповнолітніх відповідачів, посилаючись на те, що позивачем не доведено, які перешкоди у користуванні житлом чинять відповідачі, відсутні докази на підтвердження набуття дітьми права власності або права постійного користування іншим житлом, вимоги про визнання неповнолітніх осіб такими, що втратили право користування житлом направлені всупереч їх інтересам. У вирішенні іншої частини позовних вимог поклалися на розсуд суду. Ухвалою суду від 29 лютого 2024 року замінено позивача АТ «Альфа-Банк» на його правонаступника АТ «Сенс Банк», закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 26 березня 2024 року. 26 березня 2024 року, 22 квітня 2024 року судовий розгляд відкладений у зв`язку з неявкою відповідачів за відсутності документального підтвердження про отримання ними судових викликів. 29 травня 2024 року судовий розгляд відкладений за клопотанням представника відповідачів у зв`язку із її перебуванням на лікарняному. 26 червня 2024 року, 11 липня 2024 року судовий розгляд не відбувся у зв`язку із відсутністю електроенергії в приміщенні суду. Судовий розгляд призначений на 10 вересня 2024 року. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, у наданій суду письмовій заяві від 04.07.2024, просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Щербатюк В.А. в судове засідання не з`явилася, у раніше наданій письмовій заяві від 11.07.2024 просила розглянути справу за її відсутності у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання за станом здоров`я. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , які належним чином повідомлялися про час, дату та місце проведення судових засідань, повторно не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, відзив не подавали, клопотання про відкладення судового розгляду або розгляд справи за їх відсутності суду не надавали. Від представник третьої особи [PERSON] надійшло письмове клопотання про проведення судового розгляду за його відсутності. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до вимог ст. 223 ч. 4 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів \~(постановляє заочне рішення). Згідно із ч. 2 ст. 280 ЦПК України у разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З огляду на вищевикладене, а також враховуючи наявність заяви представника співвідповідача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, суд розглядає справу в порядку ст. 211, 280 ч. 2 ЦПК України за наявними в ній доказами без здійснення заочного розгляду справи за відсутності підстав для такого розгляду. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. З наданих суду письмових доказів встановлено, що 28 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступниками якого є ПАТ «Дельта Банк», а у подальшому ПАТ «Альфа Банк», яке, в свою чергу, змінило найменування на АТ «Сенс Банк», та [PERSON] укладено Кредитний договір № 0314/0508/45-012 (а.с. 111-113). Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору Банк надав Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 35\~100 доларів США на строк по 28 травня 2033 року. У пункті 1.4 Кредитного договору зазначено, що кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 55,1 кв.м. На забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 28 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступниками якого є ПАТ «Дельта Банк», а у подальшому ПАТ «Альфа Банк», яке, в свою чергу, змінило найменування на АТ «Сенс Банк», та [PERSON] був укладений Іпотечний договір № 0314/0508/45-012-Z-1, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Коротковою С.В., 28.05.2008 (а.с. 5-6). Копію вказаного договору купівлі-продажу від 28.05.2008 суду не надано. Пунктом 1 Іпотечного договору визначено, що цим Договором забезпечується повернення Іпотекодавцем Іпотекодаржателю кредиту у сумі 35\~100 дол.США в строк до 28.05.2033, а також процентів за користування кредитом. Відповідно до пункту 5 Іпотечного договору за згодою сторін Предмет іпотеки оцінюється в 197\~839 гривень, що в еквіваленті становить грошову суму у розмірі 40\~791,55 доларів США за офіційний курсом НБУ станом на день укладення Іпотечного договору. У пунктах 11, 12.3.1 Іпотечного договору передбачено, що Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на Предмет іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання повністю або частково, у т.ч. якщо Іпотекодавець не поверне Іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з Основного зобов`язання; задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Як вбачається з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 182421521 від 25.09.2019, АТ «Альфа-Банк» у позасудовому порядку звернув стягнення на Предмет Іпотеки та 23.09.2019 зареєструвало за собою право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі, зокрема Іпотечного договору 0314/0508/45-012-Z-1 (а.с. 8). На час розгляду справи будь-яких відомостей про скасування або оспорювання права власності Позивача на Предмет іпотеки суду не надано. Згідно з відомостями Реєстру Криворізької міської територіальної громади за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 15.07.2008, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з 05.05.2015 (а.с. 7, 117-121). 16 листопада 2019 року АТ «Альфа-Банк» направило на адресу Відповідачів Вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку з Предмету іпотеки, повідомивши їх про те, що на Предмет іпотеки було звернуто стягнення на користь Банку і 23.09.2019 відповідно до ст. 37 «ЗУ «Про іпотеку» було зареєстровано право власності АТ «Альфа-Банк» на вказане нерухоме майно і запропоновано добровільно звільнити всіма мешканцями житлове приміщення з обов`язковим зняттям всіх мешканців зазначеного житла з реєстраційного обліку, а також звільнити житлове приміщення від особистих речей (а.с. 9-11). Доказів отримання Відповідачами згаданої Вимоги суду не надано. Обґрунтовуючи позовні вимоги АТ «Сенс Банк» стверджує, що користування Відповідачами спірною квартирою перешкоджає Банку як законному власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном, при цьому посилається на ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, а також на ст. 9 ЗУ «Про іпотеку», зазначаючи, що Банк не надавав своєї згоди на реєстрацію в предмет застави неповнолітньої особи. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»). При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). У рішенні\~від 07\~липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За приписами частини третьої статті 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Аналіз норм глави 26 ЦК України дає підстави для висновку, що частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав, оскільки частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. Наведені висновки щодо застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2021 року у справі №310/2950/18, та відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до цих правовідносин. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19, зазначено, що «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Зазначена у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки.\~Суди встановили, що 16 квітня 2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило на адресу Особа_1 , Особа_2 , Особа_3 вимогу про добровільне виселення не встановлено, однак, не з`ясували, чи була отримана відповідачами ця вимога банка. Без з`ясування цих обставин неможливо вирішити спір по суті». Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від\~23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19 (провадження № 61-6415св20). У\~постанові\~Верховного Суду у складі\~колегії суддів\~Другої\~судової палати Касаційного цивільного суду\~від\~12 вересня 2018 року у справі №\~199/3679/15, зроблено висновок, що «змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР. Установивши, що Особа_1 належним чином не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість та те, що в іпотеку передано домоволодіння та земельну ділянку, які були придбані за кредитні кошти, суди першої та апеляційної інстанцій, в незміненій частині, правильно виходили із наявності підстав для звернення стягнення та предмет іпотеки та виселення відповідачів. Доводи касаційної скарги про те, що суди не звернули уваги на той факт, що в квартирі зареєстрований та проживає неповнолітній Особа_4, є необґрунтованими, оскільки установлено, що реєстрацію відповідачів Особа_2, Особа_3 та Особа_4 здійснено після укладення договору іпотеки, тому відповідачі Особа_1 та Особа_2 (мати неповнолітнього Особа_4), здійснюючи його реєстрацію за адресою будинку, переданого в іпотеку, не могли не розуміти можливих наслідків (звернення стягнення на предмет іпотеки) у разі неналежного виконання вимог кредитного договору, враховуючи при цьому також положення статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору». У\~постанові\~Верховного Суду у складі\~колегії суддів\~Другої\~судової палати Касаційного цивільного суду\~від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19, зазначено, що «стаття 109 ЖК Української РСР не може беззаперечно використовуватись боржниками проти законних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. У протилежному випадку така поведінка боржника призвела б до порушення меж здійснення цивільних, у тому числі житлових, прав, оскільки при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачено пунктом шостим частини першої статті 3, частинами другою, третьою статті 13 ЦК України. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на час розгляду справи у суді відповідачка Особа_2 разом з неповнолітніми дітьми Особа_4, та Особа_5, хоча і зареєстрована у квартирі Адреса_2, однак використовує спірний садовий будинок саме для постійного проживання». У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При розгляді даної справи судом встановлено, що АТ «Сенс Банк» є власником квартири [ADDRESS] , відповідачі зареєстровані в цій квартирі та проживали після укладення іпотечного договору без згоди іпотеко держателя, у тому числі неповнолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (на час розгляду справи досяг повноліття); позивачем було надіслано на адресу відповідачів письмову вимогу про виселення, на теперішній час спірна квартира не звільнена. При цьому суд вважає встановлені обставини недостатніми для задоволення позову, оскільки позивачем не доведений факт придбання квартири за рахунок лише кредитних коштів з огляду на різницю між наданою сумою кредиту у розмірі 35\~100 доларів США та визначеною сторонами іпотечного договору вартості предмету іпотеки у розмірі 197\~839 гривень, що в еквіваленті становить грошову суму у розмірі 40\~791,55 доларів США за офіційний курсом НБУ станом на день укладення Іпотечного договору. Посилання представника позивача у додаткових поясненнях у справі на те, що відповідно до умов кредитного договору кредитні кошти були надані на придбання квартири, яка у подальшому стала предметом іпотеки, не може безумовно свідчити на підтвердження цієї обставини, оскільки у пункті 1.4 Кредитного договору, на якій посилається позивач, зазначено, що кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 55,1 кв.м, але при цьому не зазначено у якій саме сумі, що не виключає можливість придбання нерухомого майна частково за особисті кошти позичальника. Крім того, суду не надано доказів щодо дотримання позивачем передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури в частині отримання відповідачами вимоги про добровільне виселення з предмету іпотеки. Також, при вирішенні справи суд повинен враховувати баланс інтересів сторін спору

Outcome: dismissed