Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

29 листопада 2023 року позивач звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про встановлення користування квартирою. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що 30 квітня 2011 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. В шлюбі народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В січні 2008 року позивачка була вселена до квартири [ADDRESS] , як дружина співвласника квартири [PERSON] , з дозволу інших співвласників квартири: [PERSON] та [PERSON] , третіх осіб по справі. З 22 листопада 2013 року вона була зареєстрована в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Квартира двокімнатна, розташована на 4-му поверсі 10 поверхового будинку, загальною площею 45,3 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., в тому числі 1 кімната - 10,5 кв.м.; 2 кімната -17,0 кв.м. При вселенні в квартиру будь-якого письмового договору про порядок користування квартирою та умови проживання з нею не укладалось. Співвласники квартири [PERSON] та [PERSON] в квартирі не проживають. Майна та будь-яких особистих речей, які належать співвласникам в квартирі немає. Будь-яких витрат на утримання квартири співвласники не несуть. Починаючи з 2020 року взаємовідносини між нею та відповідачем стали погіршуватися, а з квітня 2023 року ситуація стала нестерпною: часто виникали суперечки та скандали, іноді відповідач дозволяє собі з`ясовувати стосунки в присутності дітей. Відповідач психологічно тисне на неї та все частіше заводить розмову про те «щоб вона звільнила його квартиру», що «вона ніякого права не має на проживання в квартирі», що «діти залишаться жити з ним, а вона має «вимітатися» з квартири» і т.п. З метою вирішення спірних питань з приводу спільного утримання дітей позивач підготувала проект договору, та як невід`ємну частину договору додала і проект договору про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , який надала відповідачу. Проект договору було також надіслано, для ознайомлення та погодження співвласникам квартири. До даного часу будь-якої відповіді від співвласників та відповідача не отримала, тому вимушена звернутися з даним позовом до суду. Просила суд встановити наступний прядок користування квартирою [ADDRESS] : позивач [PERSON] отримує в користування житлову кімнату площею 10,5 кв.м, що зазначена в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; відповідач [PERSON] отримує в користування житлову кімнату площею 17,0 кв.м, що зазначена в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; в спільному користуванні залишається: кухня площею 7,6 кв.м, ванна кімната площею 2,0 кв.м, вбиральня площею 1,1 кв.м, коридор площею 4,7 кв.м, вбудований шкаф площею 0,7 кв.м; в особистому користуванні [PERSON] залишається лоджія площею 2,1 кв.м. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 листопада 2023 року, головуючим суддею у розгляду вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П . В порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України, 01 грудня 2023 року судом був направлений запит до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , відповідь з якого надійшла на адресу суду 12 січня 2024 року. Ухвалою судді від 15 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. 31.01.2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вказав, що позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Вказав, що при вселенні позивачки в квартиру будь-якої угоди про порядок користування жилими приміщенням в квартирі між особами які мешкали в квартирі укладено не було. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі №202/17267/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В порядку позасудового вирішення спору про встановлення порядку користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] встановити порядок користування відповідач відмовляється. Вказав, що позивачка з 07.12.2023 року знята з реєстрації, а тому її позовні вимоги не обґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню, а провадження по цивільній справі підлягає закриттю, у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки позивач взагалі не має права на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . 05.02.2024 року та 21.02.2024 року через канцелярію суду надійшла заява [PERSON] про зміну предмету позову та визначені сторони по справі. В якій вказала, що 26 січня 2024 року вона отримала відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] з якого стало відомо, що 07.12.2023 року її незаконно знято з реєстрації в квартирі [ADDRESS] , причини з якої її було знято з реєстрації їй невідома. Незаконне зняття з реєстрації в спірній квартирі відбулося 07.12.2023 року, вже після звернення до суду. Зазначила, що її право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] виникло, у відповідно до ст.ст.64,65 ЖК України, після вселення в спірну квартиру в якості члена сім`ї власника (наймача) та продовжується після розірвання шлюбу з відповідачем, відповідно до ст.156 ЖК України. Право на її реєстрацію в спірній квартирі є похідним правом від її користування житловим приміщенням спірної квартири. Скасування же її реєстрації в спірній квартирі можливо лише за: її волевиявленням та на підставі власноручної заяви про зняття з реєстрації, або в разі втрати нею права користування житловим приміщенням, або позбавлення її права користування житловим приміщенням в спірній квартирі та виселенні (на підставі рішення суду). Просила суд: визнати за [PERSON] право користування жиловим приміщення квартири [ADDRESS] ; вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] ; встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : позивач [PERSON] отримує в користування житлову кімнату площею 10,5 кв.м, що зазначена в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; відповідач [PERSON] отримує в користування житлову кімнату площею 17,0 кв.м, що зазначена в плані Технічного паспорту на квартиру під номером [ADDRESS] ; в спільному користуванні залишається: кухня площею 7,6 кв.м, ванна кімната площею 2,0 кв.м, вбиральня площею 1,1 кв.м, коридор площею 4,7 кв.м, вбудований шкаф площею 0,7 кв.м; в особистому користуванні [PERSON] залишається лоджія площею 2,1 кв.м. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2024 року заяву [PERSON] про зміну предмету позову задоволено. Прийнято до провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, вселенням, встановлення порядку користування квартирою. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги з неведених в позові та заяві про зміну предмету позову підстав та просили суд позов задовольнити. Вказали, що позивачка була вселена в квартиру як член сім`ї співвласника за згодою інших співвласників. До лютого 2024 року в квартирі мешкала родина [PERSON] , а саме: він, його дружина - позивачка по справі та двоє малолітніх дітей. В лютому 2024 року [PERSON] була примусово виселена відповідачем з квартири та наразі проводиться досудове розслідування кримінального правопорушення щодо її виселення. Зазначили, що в спірній квартирі [PERSON] та [PERSON] не мешкають. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказав, що з 2008 року він зустрічався з позивачкою та після реєстрації шлюбу вона була зареєстрована в спірній квартирі. Співвласники надавали згоду на вселення та реєстрацію його дружини в спірній квартирі. Він не бажає, щоб в квартирі проживала його колишня дружина. Представник відповідача вказав, що [PERSON] втратила право користування спірною квартирою після розірвання шлюбу. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовної заяви. Вказав, що дійсно дав згоду на реєстрацію в квартирі [PERSON] , як майбутньої дружини сина. Він не бажає, щоб в квартирі проживала колишня дружина його сина. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позову. [PERSON] вказала, що вона надала згоду на проживання [PERSON] в квартирі. Також вона була зареєстрована в квартирі для отримання посвідки на проживання, так як [PERSON] є громадянкою російської федерації. Оскільки син розірвав шлюб з позивачкою, то вона не має права на проживання в квартирі і тому вона була знята з реєстрації в спірній квартирі. Вказала, що [PERSON] перебуваючи у квартирі [ADDRESS] в листопаді 2023 року не пускала її власника у квартиру, про що нею було подано заяву до поліції. Представники третіх осіб Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилися. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Суд, заслухавши сторони, представників, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав Судом встановлено, що 30 квітня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 30 квітня 2011 року зроблено актовий запис №195, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] . [INFO] народився [PERSON] , про що 03.03.2016 року Індустріальним відділом ДРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції зроблено відповідний запис №167, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . [INFO] народився [PERSON] , про що 05.09.2019 року Індустріальним районним у місті Дніпрі відділі ДРАЦС Головного ТУЮ у Дніпропетровській області зроблено відповідний запис №303, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2023 року у справі №202/17267/23 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позовні вимоги [PERSON] задоволені, та шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з інформацією Комунального підприємства «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 27.10.2023 року №11405, станом на 31.12.2012 року, в інвентарній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про право власності за : гр. [PERSON] - 1/3 ч., гр. [PERSON] - 1/3 ч., [PERSON] - 1/3 ч. на підставі свідоцтва про право власності від 16.02.2009 року, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, згідно з розпорядженням №3/63-09, зареєстроване 20.12.2004 р. в КП «ДМБТІ» ДОР в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №27216469. Відповідно до технічної характеристики квартири, квартира розміщена на 4 поверсі, 10 поверхового будинку і складається з 2 кімнат житловою площею 27,5 кв.м., в тому числі 1-а кімната - 10,5 кв.м.; 2-а кімната - 17,0 кв.м., кухні площею 7,6 кв.м., ванної кімнати 2,0 кв.м., вбиральні 1,1 кв.м., коридора 4,7 кв.м., вбудованих шаф 0,3 кв.м. Квартира обладнана балконом 2,1 кв.м. Загальна площа 45,3 кв.м. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 350437327 від 16.10.2023 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 45,3 кв.м., житлова площа - 27,5 кв.м., належить на праві приватної власності [PERSON] - 1/3 частки, [PERSON] - 1/3 частка, [PERSON] - 1/3 частки, на підставі свідоцтва про право власності, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради. Відповідно до довідки №6874 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, в квартирі [ADDRESS] до складу сім`ї зареєстрованих входять: [PERSON] , батько, співвласник зареєстрований з 28.09.1987 року; [PERSON] , уповноважений співвласник, зареєстрований 27.12.2001, [PERSON] , зареєстрована 22.11.2013 знято з реєстрації 07.12.2023 року. Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У частині другій статті 64 ЖК України вказано, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права щодо припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла. Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що аналіз норм статей 150, 156, 162 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17). Як встановлено в судовому засіданні та не заперечували сторони по справі [PERSON] була вселена в 2008 році та зареєстрована з 2013 року в квартирі[ADDRESS] , з добровільної згоди всіх співвласників квартири, отже позивачка у встановленому порядку набула право користування квартирою, оскільки вселилася до неї з дозволу усіх співвласників квартири.В спірній квартирі до виселення [PERSON] в лютому 2024 року, проживала сім`я [PERSON] - він та його колишня дружина та двоє малолітніх дітей. Співвласники [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі не проживають, хоча останній і зареєстрований в спірній квартирі. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та до набрання рішення законної сили, остання 07.12.2023 року була знята з реєстрації в спірній квартирі, дії Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур на даний час не оскаржені. Оскільки [PERSON] мала посвідку на постійне місце проживання в Україні з 04 листопада 2013 року то після зняття її з реєстрації, рішенням Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 18.01.2024 року за №01 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну від 30.10.2013, виданого громадянці РФ [PERSON] , [INFO] . Дії Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області були оскаржені та [PERSON] було подано адміністративний позов до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, справа №160/3160/24. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач змінив замок на вхідних дверях, зібрав частину її особистих речей в коробки та виніс з квартири, провівши таким чином її виселення з квартири без відповідного рішення суду. Заперечуючи проти позову відповідач та треті особи заперечували щодо вселення до спірної квартири позивача, оскільки шлюб між подружжям розірвано . Отже, наявність самого факту, що відповідач та треті особи заперечують щодо вселення до квартири, колишнім членом сім`ї якої є позивач так і виселення позивачки, свідчить про порушення прав позивача. Вказане свідчить про наявність перешкод у позивача в користуванні квартирою, а тому у відповідності до вимог ст. 403, 406 ЦК України, факт припинення сімейних відносин з співвласником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, а тому позовні вимоги [PERSON] про вселення знайшли своє підтвердження в судовому засіданні законні та підлягають задоволенню. Щодо визначення порядку користування спірною квартирою, то суд виходить з наступного. Як встановлено в судовому засіданні співвласниками квартири є три особи, а саме: відповідач по справі [PERSON] та треті особи по справі: [PERSON] та [PERSON] , крім того в квартирі проживають двоє малолітніх дітей сторін: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Однак позивачкою не визначається порядок користування житловим приміщення неповнолітніми дітьми, сторони мають рівні права на користування квартирою, а відтак з огляду на технічні характеристики квартири, запропонований позивачем порядок користування квартирою не забезпечить кожному із сторін рівною мірою користуватись житлом, а тому суд не вбачає підстав в задоволення позовних вимог в цій частині позову. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, враховуючи вищевикладене, оскільки виселення [PERSON] з спірної квартири відбулося не на підставах, передбачених законом та повинно було відбуватись в судовому порядку, а сам факт припинення сімейних відносин з співвласником квартири не позбавляє її права користування займаним приміщенням, в яке вона була вселена на законних підставах, тому суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні законні та підлягають задоволенню частково в частині вселення в спірну квартиру та не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в іншій частині позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1073грн.60 коп.

Outcome: partial