Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-05 00:00:00

У квітні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості.\~ В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.03.2011 р. [PERSON] отримав кредит. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві від 04.03.2011 р.\~ При укладанні Договору сторони керувались ч. 1\~ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. АТ КБ "Приватбанк" свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, зв`язку з чим станом на станом на 12.04.2023 року заборгованість Відповідача становить 108 540,64 грн., із яких: 88\~752,34 грн. заборгованість за тілом кредиту; 19\~788,30 грн. заборгованість за простроченими процентами, яка у добровільному порядку відповідачем на цей час не сплачена. У зв`язку із викладеним, Позивач просив стягнути вказаний розмір заборгованості з Відповідача у судовому порядку в повному обсязі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2023 р.відкрито провадження у справі. Ухвалено справу слухати в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився. Разом з позовною заявою було подано до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явився. 04.09.2024 року представником Відповідача було подано письмовий відзив на позову заяву, згідно з яким адвокат Працевитий Г.О. просив відмовити у задоволенні позовних вимог, стягнувши з відповідача, [PERSON] , лише фактично неповернуту суму коштів в розмірі 26 832,01 грн., посилаючись на те, що анкета-заява була підписана позичальником 04.03.2011 р., окрім вказаної анкети-заява, відповідачем не було підписано Умови та правилами надання банківських послуг, «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку». Про що свідчить відсутність підпису позичальника на вказаних документах.\~ Відповідач не брав на себе зобов`язання зі сплати відсотків, пені, комісій, тощо, а вказані Умови та правилами надання банківських послуг від 06.03.2010 р. №СП-2010-256, «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку» не можуть бути визнані складовою частиною кредитного договору з огляду на те, що не були доведені до відома позичальника та не були ним погоджені.\~ На противагу твердженням банку. Згідно з банківською випискою, за період з 04.03.2011 року по 05.08.2024 року\~ відповідачем було фактично використано коштів у сумі в розмірі 237 070,74 грн. Натомість, відповідачем поповнено рахунок на суму в розмірі 210 238,70 грн., що свідчить про залишком коштів позичальника, які він повинен сплатити на користь Банку в розмірі 26 832,01 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Із матеріалів справи вбачається, що 04.03.2011 року [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Своїм підписом на даній анкеті-заяві [PERSON] підтвердив, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку. Судом було досліджено надані Позивачем до матеріалів справи Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», і встановлено, що вони не містять підпису Відповідача. При вирішенні питання про стягнення з [PERSON] відсотків за користування кредитними коштами, Суд виходить з наступного: Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. За змістом\~статті 1056-1 ЦК України\~в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Саме такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17. Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 04.03.2011 року посилався на Довідку щодо умов кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна», та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг». Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи станом на 04.03.2011 року містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, неустойки у розмірі зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви. Також Суд вважає обґрунтованими твердженнями представника Відповідача про те, що додані до позовної заяви Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», не могли бути відомі Відповідачу станом на дату підписання заяви-анкети позичальника від 04.03.2011 року через те, що Умови та Правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 р. №СП-2010-256, долучені Банком до позовної заяви, не можна вважати належним і допустимим доказом та частиною кредитного договору, оскільки вони не містять підпису позичальника, не містять інформації, якою датою вказані правила затверджені та до яких договір вони застосовуються. Також суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. За таких підстав, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України. Відповідно, Суд доходить до висновку, що долучені до матеріалів справи Тарифи з обслуговування кредитних карт "Універсальна", Умови та правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору б/н від 04.03.2011 р., укладеного між сторонами. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідно до ч. 1, 4\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Враховуючи, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів погодження між кредитодавцем та відповідачем [PERSON] мов кредитування, які б передбачали сплату позичальником на користь Банку відсотків та інших видів платежів зокрема неустойки (штрафів, пені) у розмірі зазначеному в розрахунку заборгованості, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з відповідача заборгованості по простроченим відсоткам за користуванням кредитом. Також враховуючи, що між Позивачем та Відповідачем не було узгоджено зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами, Суд доходить до висновку, що Банком необґрунтовано та безпідставно було здійснено списання із карткового рахунку відповідача сум нарахованих відсотків, неустойки та комісії. Суд, дослідивши виписку по особовому рахунку [PERSON] погоджується із доводами викладеними у відзиві щодо стягнення фактично несплаченої відповідачем суми в розмірі 26 832,01 грн. Із виписки по особовому рахунку [PERSON] вбачається, що банком нараховувались та з рахунку автоматично списувались відсотки за користування кредитом, сплата та розмір яких не було погоджено сторонами, про що представником відповідача також заявлялось у відзиві на позовну заяву . Відповідно до висновку Касаційної цивільної палати № 755/7704/15-ц Верховного Суду викладеного у постанові № від 23 січня 2018 року, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд, зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду. Як вбачається з матеріалів справи, суми, що сплачувались позичальником на погашення заборгованості за кредитом, направлялись позивачем на оплату відсотків за використання кредитного ліміту, погашення комісій за обслуговування, службові операції «списання з карткового рахунку», списання сум пені та нарахованих відсотків. З виписки по картковим рахункам [PERSON] за період з 04.03.2011 року по 05.08.2024 року вбачається, що відповідачем було витрачено кредитних коштів на суму 237 070,74 грн., а внесено коштів на погашення кредитної заборгованості у розмірі 210 238,70 грн. За вказаний обставин, Суд приходить до висновку, що у відповідача [PERSON] фактично неповернута сума коштів складає 26 832,01 грн. Наведене також узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 02.10.2019 у справі № 545/2248/17, а також з Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 січня 2022 року по справі 334/5297/18. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України, вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів"(далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини 4статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. В даному випадку відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з [PERSON] дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, суд вважає, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви - анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд доходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічна правова позиція щодо стягнення непогашеного тіла кредиту, викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 342/180/17. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника заборгованості за тілом кредиту у розмірі\~ 26 832,01 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені\~ ним та документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі ст. ст. 141, 142 ЦПК України з відповідача на користь банку підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно частці задоволених позовних вимог, в сумі 657,04 грн. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: partial