Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , у якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь 70 000, 00 грн як безпідставно отриманих коштів, 4 842,74 грн 3% річних та 23 350,31 грн інфляційних втрат, а також стягнути з [PERSON] на свою користь 10 000,00 грн як безпідставно отриманих коштів, 684,66 грн 3% річних та 3 319,00 грн інфляційних втрат. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказала, що у грудні 2021 року до неї звернулася [PERSON] , яка повідомила про отримання нею від [PERSON] грошових коштів у позику. На прохання [PERSON] позивач 30.12.2021 року перерахувала на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн, які передала їй [PERSON] . У подальшому на прохання [PERSON] позивач перерахувала [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн. 15.01.2022 року, 10 000, 00 грн. 20.01.2022 року, 10 000,00 грн. 24.01.2022 року та 10 000,00 грн. 28.01.2022 року. У загальному розмірі позивач перерахувана на картковий разунок [PERSON] 70 000,00 грн на прохання [PERSON] у рахунок погашення боргу. Крім того, у січні 2022 року [PERSON] повідомила позивача про те, що позикодавець просив її перерахувати частину боргу у розмірі 10 000,00 грн. на картковий рахунок [PERSON] 26.01.2022 року на прохання [PERSON] позивач перерахувала на картковий рахунок [PERSON] 10 000, 00 грн. Позивач вказує, що у квітні 2024 року їй стало відомо про звернення відповідача -1 до суду із позовом до [PERSON] із позовними вимогами щодо повернення грошових коштів, отриманих у позику без врахування перерарахованих [PERSON] грошових коштів на прохання [PERSON] на погашення боргу за договором позики. Позивач вважає таку поведінку відподвіача недобросовісною, а тому вважає відмову прийняти отримані кошти у якості погашення заборгованості третьої особи є визнанням неправомірності їх отримання відповідачами. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачам строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків. На виконання вимог ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року [PERSON] 20.05.2024 направила клопотання про подання доказів. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У відзиві на позовну заяву [PERSON] заперечив проти заявлених [PERSON] позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність. Пояснив суду, що дійсно звернувся до суду із позовними вимогами до [PERSON] щодо повернення боргу за договорами позики. Справа №759/3615/24, де за поданою ним заявою було зменшено суму боргу на 80 000,00 грн., отриманих від [PERSON] у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики. Також зауважив, що [PERSON] подано позовну заяву до неналежних відповідачів, оскільки сплативши замість [PERSON] заборгованість за договором позики, у випадку наявності підстав [PERSON] може звернутися із відповідними вимогами щодо повернення грошових коштів до [PERSON] . Вважає, що сплачені позивачем грошові кошти на його картковий рахунок не можуть вважатися безпідставно сплаченими у розумінні ст. 1212 ЦК України, оскільки кошти сплачені [PERSON] у рамках укладеного договору позики. Крім того звернув увагу, що позивачем систематично було перераховано грошові кошти на його рахунок за відсутності при цьому між ними жодних зобов`язальних правовідносин, якими б передбачалася необхідність сплати грошових коштів. З огляду на зазначене відповідач вважає відсутніми підстави для стягнення ного 3 % річних та інфляційних втрат. У відповіді на відзив відповідача [PERSON] вказала, що дійсно між нею та [PERSON] відсутні будь - які зв`язки, зокрема договірні, перерахування грошових коштів на погашення боргу за договором позики від 04.03.2021 року нею здійснювалося на прохання позичальника [PERSON] . Зараховувати ці платежі в якості виконання інших зобов`язань, які позичальником не визнаються та оспорюються в суді, [PERSON] не має правових підстав. У разі, якщо відповідачі не визнають тих підстав для зарахування коштів, що на них вказує платник, вони мають ці кошти повернути як отримані безпідставно. У письмових поясненнях третя особа [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] не є стороною договору позики, стронами цього договору є [PERSON] та [PERSON] . Також [PERSON] немає жодних договірних відносин з позивачем у даній справі, а тому відповідачами було отримано грошові кошти від [PERSON] безпідставно та використовувати їх на свій розсуд вони не мають права. Окрім того, [PERSON] вказала, що даний спір виник внаслідок звернення [PERSON] до суду із позовом про стягнення з неї боргу за двома договорами позики від 03.03.2021 року та від 04.03.2021 року, не вказуючи у позові про отримані від [PERSON] в рахунок погашення заборгованості [PERSON] грошові кошти за довогором позики. [PERSON] вказує на оспорення нею та її чоловіком у судовому порядку договору позики від 03.03.2021 року з різних підстав. Зазначила, що позивач [PERSON] не отримувала і не могла отримувати від позикодавця інформацію щодо призначення платежів, позаяк між ними були відсутні службові та договірні зобов`язання. Така інформація надходила виключно від позичальниці, яка була зацікавлена виконувати зобов`язання за чинним договором, забезпеченим порукою та іпотекою чоловіка позичальниці. У запереченнях на відповідь на відзив [PERSON] вказав, що доводи позивача є такими, що не відповідають реальним обставинам справи, незаконними та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню судом. У позові [PERSON] вказує, що спірні кошти на рахунок відповідачів перераховувалися нею на прохання [PERSON] на виконання її боргових зобов`язань перед [PERSON] та за відсутності будь - яких укладених між позивачем та відповідачами угод, які б передбачали необхідність перерахування даних кошті а тому такі кошти не є безпідставно отриманими у розумінні ст. 1212 ЦК України. У додаткових письмових поясненнях позивач вказала, що просить урахувати при ухваленні рішення пояснення третьої особи, а також врахувати, що [PERSON] було зменено позовні вимоги до [PERSON] щодо стягнення боргу за договором позики від 04.03.2021 року, який оспорюється останньою. Предметом у даній справі є витребування безпідставно отриманих відповідачами грошових коштів, оскільки отримував цих коштів розпорядилися ними на власний розсуд всупереч винаним сторонами та погодженим зобов`язанням. У додаткових письмових поясненнях третя особа заначила, що усі кошти, які були перераховані позивачем на карткові рахунки відповідача, сплачувалися на виконання зобов`язань за нотаріально посвідченим договором позикики від 04.03.2021 року. Таким чином існувала правова підставва визнана позичальником і така підстава відмінна від тієї, про яку стверджують відповідачі. Вважає, що дії позивача є похідними від зобов`язань позичальниці перед позикодавцем, а за відсутності таких зобов`язань отримання коштів позикодавцем від позивача є безпідставними. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні не подавалися. З підстав наведених вище, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку. Відповідно до п. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] 30.12.2021 року переахувала на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією Р24А1860047373С7483. Призначення платежу «переказ власних коштів». Також [PERSON] здійснила інші перекази власних коштів на картковий рахунок [PERSON] , а саме: у розмірі 20 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією Р24А1902541216С1201 від 15.01.2022 року; у розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією Р24А1921410512С4542 від 20.01.2022 року; у розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією Р24А1934260805С7485 від 24.01.2022 року; у розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією Р24А1946350350С5630 від 28.01.2022 року. Призначення платежу «переказ власних коштів». Крім того, [PERSON] здійснила переказ власних коштів на картковий рахунок [PERSON] у розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією Р24А1939268268С2515 від 26.01.2022 року. Призначення платежу «переказ власних коштів». Як заначає позивач, вказані перекази грошових коштів були здійснені нею на карткові рахунки відповідачів на прохання [PERSON] , яка повідомила їй у грудні 2021 року про отримання у борг від [PERSON] грошових коштів. Вказані грошові кошти [PERSON] передавала позивачу готівкою, у свою чергу [PERSON] перерахувала вказані суми у рахунок виконання [PERSON] грошового зобов`язання перед [PERSON] згідно договору позики. Факт отримання вказаних грошових коштів не заперечується відповідачами, що зазначено у поданих ними до суду відзиві та інших письмових запереченнях проти позову. При цьому стороною відповідачів вказується на те, що такі грошові кошти були отримані у рахунок погашення [PERSON] боргу за договором позики, укладеним 03.03.2021 року між [PERSON] та [PERSON] . Натомість [PERSON] у поданих до суду письмових поясненнях вказує на те, що на її прохання [PERSON] здійснила переказ грошових коштів на карткові раунки відповідачів у рахунок погашення боргу за договором позики, укладеним 04.03.2024 року між [PERSON] та [PERSON] . Позивачем та відповідачем заперечується факт наявності між ними договірних відносин. З доказів долучених до матеріалів справи, вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] існують договірні відносини, які виникли на підставі укладеног між ними договору позики. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що фактичних договірних відносин між позивачем та відповідачами не існує, проте вбачається наявність усної домовленостей між позивачем та третьою особою, результатом якої стало перерахування зазначених вище грошових коштів. Крім того із матеріалів справи вбачається, що дані правовідносини виникли у зв`язку із тим, що [PERSON] було подано до суду позовну заяву про стягнення з [PERSON] боргу за договарми позики, укладеними 03.03.2021 року та 04.03.2021 року. При цьому [PERSON] у заяві про зменшення позовних вимог вказано, що грошові кошти у розмірі 80 000,00 грн., перераховані [PERSON] на карткові рахунки відповідачів в рахунок погашення боргу [PERSON] зараховано на виконання обов`язань за договором позики від 03.03.2021 року, що оспорюється [PERSON] , оскільки остання вказує, що такі грошові кошти були перераховані позичальнику в рахунок погашення боргу за договором позики від 04.03.2021 року. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вказує на те, що поведінка позичальника є недобросовісною, ніяких правочинів позивач з відповідачами не укладала, грошей у позику не брала, відмова позичальника прийняти отримані кошти в якості погешння заборгованості від третьої особи є визнанням неправомірності їх отримання відповідачами. Так, відповідно до п. 42 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі. Відповідно до ч. 3 ст. 32 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача щодо використання платіжного інструменту, помилкових, неналежних, неакцептованих платіжних операцій, ініційованих з використанням такого платіжного інструменту, надавати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, встановлений договором, але не більше строку, передбаченого законом для розгляду звернень (скарг) громадян. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21. Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Отже судом встановлено, що [PERSON] перераховувала грошові кошти на рахунки відповідачів, знаючи, що між нею та відповідачами відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачувала кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховувала відповідачам кошти неодноразово, всього було перераховано 5 платежів на рахунок [PERSON] та 1 платіж на рахунок [PERSON] . У призначенні платежу позивачем зазначено, що призначенням платежу є переказ особистих коштів. Так як позивач не була зобов`язана перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачами, а також будь-яких інших зобов`язань, проте вона здійснювала ці платежі неодноразово, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Із матеріалів справи вбачається, що такі платежі було здійснено позивачем на рахунки відповідачів у грудні 2021 року та протягом січня 2022 року. При цьому із позовом про повернення перерахованих грошових коштів позивач звернулася до суду лише у травні 2024 року. Підставою для звернення до суду стало подання [PERSON] до суду позову до [PERSON] про повернення боргу з адоговором позики без врахування грошових коштів, перерахованих відповідачу позивачем. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту безпідставного набуття грошових коштів відповідачами по справі та їх збереження без достатніх правових підстав, позивач не надала, а наявні в матеріалах справи докази не підтверджують доводів позивача про отримання коштів відповідачами як безпідставно набутих, згідно ст. 1212 ЦК України. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку про те, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, що кошти, які були перераховані нею на рахунок [PERSON] та [PERSON] є такими, що набуті відповідачами без достатньої правової підставі, а відтак у задоволенні позову [PERSON] про стягнення грошових коштів, як набутих відповідачами безпідставно слід відмовити за недоведеністю. Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, тому з огляду на норми ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у справі, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed