Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

У квітні 2024 року позивач [PERSON] через систему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - ДВС) та просила суд скасувати арешт, накладений на все майно [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , реєстратором Дванадцятої київської державної нотаріальної контори 11 травня 2005 року (реєстраційний номер обтяження 1957047) на підставі постанови ДВС від 29 квітня 2005 року № 932/16, зокрема, але не виключно: з 1/3 частки квартири [ADDRESS] , та автомобіля марки Deawoo, модель Gentra, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є спадкоємицею свого чоловіка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, їй стало відомо про наявність арешту, накладеного на невизначене майно, все майно [PERSON] реєстратором: Дванадцята київська державна нотаріальна контора 11 травня 2005 року (реєстраційний номер обтяження 1957047) на підставі постанови ДВС від 29 квітня 2005 року № 932/16. Адвокат Пушкарський С.С. направив до ДВС адвокатський запит із вимогою про скасування арешту боржника [PERSON] , накладеного на його нерухоме майно постановою ДВС від 29 квітня 2005 року № 932/16 у разі, якщо виконавче провадження закінчено. 04 січня 2024 року ДВС надав відповідь на запит, в якій зазначено, що згідно з відомостями пошуку в автоматизованій системі виконавчого провадження у відділі відсутні дані щодо виконавчого провадження на підставі якого було зареєстроване обтяження за постановою від 29 квітня 2005 року № 932/16. Додатково повідомили, що відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом № 1829/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08 червня 2017 року за № 699/30567, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки. Таким чином, ДВС не може скасувати арешт, накладений на невизначене майно, все майно [PERSON] постановою ДВС від 29 квітня 2005 року № 932/16. Отже, позивач як спадкоємець після смерті свого чоловіка [PERSON] прийняла спадщину, має намір оформити свідоцтво про право на спадщину, проте через наявність арешту на спадкове майно, позбавлена можливості це зробити. Накладений арешт на спадкове майно порушує право спадкоємця на отримання свідоцтва про спадщину. Позивач зазначила, що на момент смерті [PERSON] належало наступне майно: 1/3 частка квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру сечових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21 грудня 2023 року (копія додається); автомобіль марки Deawoo, модель Gentra, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , 2013 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 квітня 2024 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 18-19). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання на 18 червня 2024 року о 10:40 год. (а. с. 51). 14 червня 2024 року через систему «Електронний суд» адвокат Пушкарський С.С. в інтересах [PERSON] подав додаткові пояснення у справі та зазначив, що вона як спадкоємець після смерті свого чоловіка [PERSON] прийняла спадщину, має намір отримати свідоцтво про право на спадщину, проте, через наявність арешту на спадкове майно, позбавлена можливості це зробити. Таким чином, накладений арешт на спадкове майно порушує її право як спадкоємця на отримання свідоцтва про спадщину. Наголосив, що під час оформлення спадщини після смерті чоловіка позивача [PERSON] відсутній спір про право на неї. Суд під час розгляду спадкових справ за відсутності спору про право, встановивши факт родинних відносин позивача та померлого, не має вирішувати правові питання, що становлять собою нотаріальну компетенцію, тобто суд не може підміняти собою нотаріуса, який уповноважений посвідчувати право власності в порядку спадкування в безспірному порядку. Це узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 про те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Зазначив, що враховуючи загальну судову практику заявлений позов є обґрунтованим, його вирішення найбільш повно захищає та відновлює порушені спадкові права позивача, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі. 17 червня 2024 року через систему «Електронний суд» адвокат Пушкарський С.С. в інтересах [PERSON] подав клопотання про розгляду справи без участі позивача та його представника (а. с. 68-69). 18 липня 2024 року через систему «Електронний суд» адвокат Пушкарський С.С. в інтересах [PERSON] подав клопотання про розгляду справи без участі позивача та його представника (а. с. 86-87). У судовому засіданні представник позивача Пушкарський С.С. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 02 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис 2582, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 02 жовтня 2021 року серії [NUMBER] (а. с. 7, 33). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 квітня 2023 року серії [NUMBER] , актовий запис № 6905 (а. с. 7, 34). 19 червня 2023 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 737/2023 після померлого [INFO] [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19 червня 2023 року № 72873723 (а. с. 8, 35). 11 травня 2005 року реєстратором: Дванадцята київська державна нотаріальна контора, накладено арешт нерухомого майна: на все майно [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , (реєстраційний номер обтяження 1957047) на підставі постанови ДВС від 29 квітня 2005 року № 932/16 (а. с. 8, 36). 04 січня 2024 року ДВС надав відповідь на адвокатський запит та вказав, що згідно з відомостями пошуку в автоматизованій системі виконавчого провадження у відділі відсутні дані щодо виконавчого провадження на підставі якого було зареєстроване обтяження за постановою від 29 квітня 2005 року № 932/16. Додатково повідомили, що відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом № 1829/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08 червня 2017 року за № 699/30567, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки. (а. с. 11). [PERSON] за життя належало наступне майно: 1/3 частка квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру сечових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21 грудня 2023 року (а. с. 31); автомобіль марки Deawoo, модель Gentra, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , 2013 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а. с. 32). Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. На момент накладення арешту на нерухоме майна діяв Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження». Згідно зі статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про звільнення майна з-під арешту надсилається боржнику та до органу (установи), якому була надіслана постанова про накладення арешту на майно боржника на виконання. Майно боржника може бути звільнено з-під арешту за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому підпорядкований державний виконавець, якщо під час розгляду відповідної скарги боржника виявлено порушення встановленого цим Законом порядку накладення арешту. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про звільнення майна боржника з-під арешту не пізніше наступного після її винесення дня надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту, а про відмову у звільненні майна боржника з-під арешту - боржнику. За наявності письмового висновку експерта щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або коли витрати, пов`язані із зверненням на нього стягнення, перевищать грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, майно боржника може бути звільнено з-під арешту за постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Копія постанови державного виконавця про звільнення майна боржника з-під арешту не пізніше наступного після її винесення дня надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту. У всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови начальника відділу державної виконавчої служби та державного виконавця можуть бути оскаржені сторонами до суду у 10-денний строк. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. Закінчення виконавчого провадження з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Так, згідно з пунктом першим частини першої статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років. У заявленому позові [PERSON] зазначає, що є спадкоємцем після смерті чоловіка [PERSON] , а тому має відповідні речові права, проте одержати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину не має змоги, оскільки на все майно померлого чоловіка накладено арешт. Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом частини п`ятої статті 1268 ЦК України (на момент виникнення спірних правовідносин) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини третьої статті 1296 ЦК (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» й пов`язує з виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення в спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та/або не здійснив державної реєстрації права. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України закріплена гарантія непорушності права приватної власності особи. Відповідно до частини першої статей 321 та 391 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у праві його здійснення і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року №61-3814св22 (справа №2/0301/806/11), викладено правовий висновок, згідно з яким застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно особи, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19). Однак, одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Такий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Суд встановив, що [PERSON] належало наступне майно: 1/3 частка квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру сечових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21 грудня 2023 року (а. с. 31); автомобіль марки Deawoo, модель Gentra, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , 2013 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а. с. 32). Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених Законом. Адвокат Пушкарський С.С. направив до ДВС адвокатський запит із вимогою про скасування арешту боржника [PERSON] , накладеного на його нерухоме майно постановою ДВС від 29 квітня 2005 року № 932/16 у разі, якщо виконавче провадження закінчено. 04 січня 2024 року ДВС надав відповідь на запит та вказав, що згідно з відомостями пошуку в автоматизованій системі виконавчого провадження у відділі відсутні дані щодо виконавчого провадження на підставі якого було зареєстроване обтяження за постановою від 29 квітня 2005 року № 932/16. Додатково повідомили, що відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом № 1829/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08 червня 2017 року за № 699/30567, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки. Таким чином, суд, встановивши вказані обставини, дійшов висновку про те, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту, накладеного державним виконавцем на майно боржника у виконавчому провадженні, відомості щодо якого відсутні в органу виконавчої служби, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном позивача, яка є спадкоємцем майна померлого боржника, з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження на час звернення заявника із вказаною скаргою, відсутність фактичних майнових претензій стягувача, оскільки такий не встановлений судом та не вказаний ДВС. Отже, незняття ДВС арешту з майна заявника саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право [PERSON] підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved