Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем вони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є студенткою Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, денної форми навчання, з кінцевим терміном навчання до 30 червня 2027 року, а тому потребує допомоги, хоча, відповідач як батько дитини кошти на утримання в добровільному порядку надавати не бажає. Тому, враховуючи вищевикладені обставини, змушена звернутись до суду та просить стягнути на свою користь аліменти на утримання доньки на час її навчання в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду та до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення нею 23 років. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2024 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.31-32). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідач про розгляд справи був належним чином повідомленим, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.35), однак, своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, не скористався, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надав. Третя особа - [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, своїм правом, визначеним цивільно-процесуальним законодавством, скористалась та подала до суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності (а.с.10). Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно з ч.1 ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.1 ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, а саме: 1 ) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2 ) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4 ) інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи з п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно з ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2019 року шлюб між ними було розірвано (а.с.5-6). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Як вбачається з викладених вимог, позивачка як на підставу звернення до суду з даним позовом посилається на те, що їй самостійно дуже важко утримувати доньку, яка навчається та потребує допомоги, в той час, коли відповідач як батько дитини в добровільному порядку допомогу надавати не бажає, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з цим, позивачкою до позовної заяви не було долучено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що донька, дійсно, є студенткою Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, денної форми навчання, з кінцевим терміном навчання - до 30 червня 2027 року. Так, позивачкою на підтвердження своїх вимог до позовної заяви було долучено договір, який, на її думку, є належним та допустимим доказом. Договір, який не містить номеру та дати складання, судом до уваги прийнятий бути не може, оскільки не свідчить про той факт, що [PERSON] , дійсно, є студенткою вищевказаного навчального закладу. Крім того, вищевказаний договір не містить обов`язкових реквізитів, які притаманні даним договорам: номеру, дати укладання договору, а також підпису та печатки навчального закладу. Крім цього, позивачка просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки, починаючи з дня подачі позову до суду і до 30 червня 2027 року, хоча, в долученому договорі міститься дата з зазначенням освітньої програми до - 01 липня 2028 року. Тобто, суду не зрозуміло, з яких підстав позивачка виходила, визначаючи період стягнення - до 30 червня 2027 року. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позиваці, що, окрім долученого неналежно оформленого договору, доказом на підтвердження факту навчання у відповідному закладі є довідка з місця навчання, видана на час звернення до суду з позовом навчальним закладом з зазначенням кінцевого терміну навчання. Також, судом було звернуто увагу на ту підставу, що позивачка в позові зазначила про те, що вона разом з донькою на час звернення до суду з даним позовом перебуває у вимушеній еміграції в Німеччині, однак, до позовної заяви не було долучено належних доказів на підтвердження того факту, що донька, дійсно, проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, а також враховуючи той факт, що позивачкою не було доведено належними та допустимими доказами того факту, що їхня повнолітня донька є студенткою вищого навчального закладу, у зв`язку з чим потребує допомоги від батька, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з недоведеністю. Суд також звертає увагу на те, що, відповідно до закону, повнолітня дитина, яка продовжує навчання, має повний обсяг цивільної процесуальної дієздатності та може звернутись самостійно з позовом про стягнення аліментів на своє утримання.

Outcome: dismissed