Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

23 лютого 2023 р., представник [PERSON] адвокат Радіонов О.Л. звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати об?єктами спільної сумісної власності колишнього подружжя - позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] : квартиру [ADDRESS] , загальною площею 88,7 кв.м, житловою 41,8 кв.м та транспортний засіб марки «Nissan Qashqai», 2018 року випуску, номер (кузову) шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , визнавши за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину : квартири [ADDRESS] , загальною площею 88,7 кв.м, житловою 41,8 кв.м та транспортного засобу марки «Nissan Qashqai», 2018 року випуску, номер (кузову) шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , стягнувши з відповідачки на користь позивача судові витрати по справі, позиваючись на невизнання відповідачкою спірного нерухомого та рухомого майна об?єктом спільної сумісної власності подружжя, набутого за час шлюбу на спільні кошти подружжя. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги [PERSON] , які просив задовольнити. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнав повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях на позову, зокрема стверджуючи, що спірна квартира [ADDRESS] , загальною площею 88,7 кв.м, житловою 41,8 кв.м була придбана відповідачкою [PERSON] за її особисті грошові кошти, які вона отримала в борг у [PERSON] за письмовою борговою розпискою від 01.10.2018 р. у розмірі 30000 дол. США, строком на 3 р. під 1% річних для придбання квартири, які зобов?язалася повернути в зазначений строк, а тому спірна квартира не є спільним майном подружжя і не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, враховуючи, що фактичні шлюбні відносини між сторонами на час придбання квартири вже були припинені. Також, стверджує, що спірний автомобіль марки «Nissan Qashqai» державний номер [NUMBER] придбавався відповідачкою [PERSON] за кошти, отримані за кредитним договором № 24231/2019 від 05.05.2019 р., укладеного з АТ «Кредобанк», строк дії якого закінчився 07.05.2023 р., тобто через 3 роки після розірвання шлюбу з позивачем згідно рішення Малиновського райсуду м. Одеси від 20.05.2020 р., яке набрало законної сили 07.08.2020 р. Заслухавши думку позивачки та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.). Враховуючи, що згідно зі\~ст. 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Частиною 2 статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Статтями 627-629,638,639 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. \~ \~ \~ \~ Власник\~не може\~використовувати право\~власності на\~шкоду правам,\~свободам та\~гідності громадян,\~інтересам суспільства,\~погіршувати екологічну\~ситуацію та\~природні якості\~землі.\~Держава не\~втручається у\~здійснення власником\~права власності.\~Діяльність власника\~може бути\~обмежена чи\~припинена або\~власника може\~бути зобов?язано\~допустити до\~користування його\~майном інших\~осіб лише\~у випадках\~і в\~порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до п.п. 1-3,5,9-15,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень\~ст. 13, ч. 3 ст. 16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша\~статті 20\~ЦК України). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє НЕ часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні. Згідно статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. У відповідності до ст.ст. 368,269 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об?єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім?ї, створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов?язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов?язаннями, що виникли в інтересах сім?ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім?ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями : 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частинами першою, дев?ятою статті 7 СК України - сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Норми СК України у ст.ст. 57,60,61 - на підставі ч. 1 ст. 7 цього Кодексу - встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими : 1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них. На майно, набуте чоловіком та жінкою, які не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, під час спільного проживання однією сім`єю також - поширюється режим спільного сумісного майна подружжя та положення глави 8 СК України, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (стаття 74 СК України). Таким чином, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровани18.08.2012 р. ВДРАЦС у Приморському районі ОМУЮ (актовий запис № 1282), в якому у сторін народилася малолітня донька [PERSON] , [INFO] - був розірваний рішенням Малиновського райсуду м. Одеси від 20.05.2020 р., яке набрало законної сили 07.08.2020 р. (т. 1 а.с. 20). З матеріалів\~позову вбачається,\~що в\~період шлюбу сторін подружжям [PERSON] за спільні кошти було придбано квартиру за будівельною адресою : [ADDRESS] , що підтверджується Персональним меморандумом асоційованого члена кооперативу від 16.11.2018 р. № В/2971212564 між [PERSON] та ОК ЖБК «Вільямс» та, відповідно до умов якого, останніми складено персональний меморандум з метою визначення умов та порядку реалізації майнових та немайнових правовідносин, що виникають між Асоційованим членом та Кооперативом з приводу набуття та припинення асоційованого членства у Кооперативі, виконання Асоційованим членом своїх зобов`язань перед Кооперативом щодо сплати (Внесення) вступного внеску та Паю та отримання Асоційованим членом свого Паю у майновому вигляді, виконання Асоційованим членом своїх зобов`язань відповідно до Статуту Кооперативу, виконання Кооперативом своїх зобов`язань перед Асоційованим членом з приводу повернення йому його Паю у майновому вигляді, виконання Кооперативом своїх зобов`язань відповідно до Статуту перед Асоційованим членом (п. 2.1 Персонального меморандуму асоційованого члена Кооперативу 16.11.2018 року) (т. 1 а.с. 21-24). Пунктом 6.1 меморандуму встановлено, що протягом 30 робочих днів з моменту отримання від відповідних органів державної влади та місцевого самоврядування документів, що підтверджують прийняття в експлуатації об`єкта будівництва (його складової частини) та присвоєння об`єкту будівництва адреси, як новозбудованому об`єкту нерухомого майна, Кооператив зобов`язаний повідомити про це Асоційованого члена Кооперативу за телефоном або поштою. Відповідно до п. 6.4, протягом 15-ти днів від дати виплати Асоційованим членом свого грошового Паю в повному обсязі за всіма відкоригованими Інструктивними деклараціями Об`єктами нерухомості, що входять до складу Пайового пулу, Кооператив зобов`язався повернути Асоційованому члену, а Асоційований член зобов`язується прийняти від Кооперативу Пай у майновому вигляді. Згідно із п. 2.2 Персонального меморандуму асоційованого члена Кооперативу 16.11.2018 року Інструктивна декларація є невід`ємною частино та складовою частинами цього ПМ, що визначає умови та порядок реалізації майнових правовідносин між Асоційованим членом та Кооперативом з приводу внесення та повернення Паю. В Інструктивній декларації № В/3/14/13-П від 16.11.2018 р. викладені відомості щодо об`єкту нерухомості : квартира розрахунковою площею 87,04 м2 будівельний номер №3/14/13, розташоване на 14 поверсі в секції 3 в Об`єкті будівництва: житловий комплекс з об`єктами суспільного призначення за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до якої наявні відомості щодо вартісні характеристики та порядок платежів (т. 1 а.с. 26-27). Згідно відомостями зазначеними в Інструктивній декларації №В/3/14/13-П від 16 листопада 2018 року вказано, що частина ІДРП в сумі у гривні 17005,04 доларів США, еквівалентній 463472,68 грн. за курсом гривні до долару США, встановленого НБУ, вважається сплаченою Асоційованим членом в повному обсязі на дату цієї ІД в зазначеній сумі, як сплата Першої частини Паю, у зв`язку із отриманням ним (нею) у власність прав на частину грошового паю за ІД в зазначеній сумі громадянином на ім`я [PERSON] відповідно до Персонального меморандуму №В/3268005596 від 13 жовтня 2017 року та Інструктивної декларації до нього №В/3/14/13-п від 13 жовтня 2017 року. Також встановлено, що грошовий еквівалент залишку суми ІДРП 13 894,16 доларів США, що дорівнює сумі у гривні, еквівалентний за курсом гривні до долару США, встановленого НБУ, Асоційований член зобов`язаний сплатити в гривнях у безготівковому порядку за курсом НБУ, встановленому на дату платежу, на рахунок Кооперативу в наступному порядку: до 30 грудня 2018 року 13894,16 доларів США. На підтвердження фактів проведення розрахунків представником позивача були надані до позову квитанції про здійснення касових операцій в період шлюбу сторін, а саме: Квитанція №158-1251S\\1 від 28.11.2017 р. переказ готівки сплата вступного внеску при вступі до Кооперативу згідно ПМ №В-3268005596 від 13.10.2017 р. [PERSON] на суму 1500 грн., Квитанція №156-1251Т\\1 від 29.11.2017 р. переказ готівки сплата паю/частини паю зг. ПМ №В-3268005596 від 13 жовтня 2017 р. та ІД№В-3-14-13-П від 13 жовтня 2017 р. на суму 149000 грн.; Квитанція №159-1251Т/1 від 29.11.2017 р. переказ готівки сплата паю/частини зг. ПМ №В-3268005596 від 13 жовтня 2017 року та ІД №В-3-14-13-П від 13 жовтня 2017 року, на суму 149000 грн.; Квитанція №162-1251Т/1 від 29.11.2017 р. переказ готівки сплата паю/частини зг. ПМ №В-3268005596 від 13 жовтня 2017 року та ІД №В-3-14-13-П від 13 жовтня 2017 року, на суму 24597,40 грн.; Квитанція №153/12515/1 від 05.10.2018 р. призначення платежу переказ готівки Сплата паю/частини паю зг. ПМ № В\\3268005596 від 13.10.2017Р та ІД №В\\3\\14\\13-П від 13.10.2017Р на суму 10875,28 грн.; Квитанція №140/12515/1 від 05.10.2018 р. на суму 130000 грн. призначення платежу переказ готівки сплата паю/частини паю зг. ПМ №В\\3268005596 від 13.10.2017 р. та ІД №В\\3\\14\\13-П від 13.10.2017Р платник [PERSON] ; Квитанція №28-14416/1 від 06.12.2018 р. на суму 139900 грн. призначення платежу переказ готівки сплата паю/частини паю зг. ПМ №В\\2971212564 від 16.11.2018 р. та ІД №В\\3\\14\\13-П від 16.11.2018 р. [PERSON] ; Квитанція №17-1491Q/1 від 26.12.2018 р. на суму 134974,96 грн. призначення платежу переказ готівки сплата паю/частини паю зг. ПМ №В\\2971212564 від 16.11.2018 р. та ІД №В\\3\\14\\13-П від 16.11.2018 р. [PERSON] ; Квитанція №46-1441А/1 від 10.12.2018 р. на суму 69560,62 грн. призначення платежу переказ готівки сплата паю/частини паю зг. ПМ №В\\2971212564 від 16.11.2018 р. та ІД №В\\3\\14\\13-П від 16.11.2018 р. [PERSON] ; Квитанція №103/1311N/1 від 23.02.2019 р. на суму 39818 грн. призначення платежу переказ готівки сплата паю/частини паю зг. ПМ №В-2971212564 від 16.11.2018 р. та ІД №В-3-14-13-П від 16.11.2018 р., [PERSON] ; Квитанція № ПН 2325 від 21.01.2020 р. на суму 25663,62 грн. призначення платежу сплата паю/частини паю зг пм №В-2971212564 від 16,11.2018 р. та ІД №В-3-14-13-П від 16.11.2018 р., [PERSON] (т. 1 а.с. 28-37). Отже, судом встановлено, що у період шлюбних відносин сторін за договором №ПМ №В-2971212564 від 16.11.2018 р. та ІД № В-3-14-13-П від 16.11.2018 р. грошовими коштами подружжя сплачено - 463472,68 (сума коштів сплачена Асоційованим членом в повному обсязі на дату цієї ІД в зазначеній сумі, як сплата Першої частини Паю, у зв`язку із отриманням у власність прав на частину Грошового паю за ІД в зазначеній сумі громадянином на ім`я [PERSON] відповідно до Персонального меморандуму №В/3268005596 від 13.10.2017 р. та Інструктивної декларації до нього №В/3/14/13-п від 13.10.2017 р.) та 874890 грн. (сплачено за квитанціями), а загалом коштами подружжя в період шлюбу було сплачено грошву суму за придбання спірної квартири - 1338363,68 грн. Будівництво багатоквартирного житлового комплексу з приміщення суспільного призначення з будівництвом по чергам (1 черга - секції 2,3, 2 черга секції 4,5, черга секція 6) за адресою: [ADDRESS] та частини ділянки 27, на території Таїровської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, 1 черга секції 2,3 завершено. Будинок прийнятий до експлуатації. Доказом цього є відомості у відповіді на запит адвоката вих. №119 від 03.12.2021 року та Сертифікат ІУ №163193182407 (т. 1 а.с. 39) В ході перевірки Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що 02.06.2022 року державним реєстратором Яськівської сільсько ради Одеського району Одеської області Писанкою Д.М. на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 63805540 від 08.06.2022 р. здійснено реєстрацію прав власності на квартиру загальною площею 88,7 кв.м., житлова площа 41.8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності/довірчої власності: 47014132 на ім?я відповідачки [PERSON] (т. 1 а.с. 42). Вивченням інформації з ДРРПНМтаРПВНН встановлено, що підставою здійснення реєстрації права приватної власності за відповідачкою є : Персональний меморандум асоційованого члена кооперативу 16.11.2018 р. № В/2971212564 між ОК ЖБК «Вільямс» та [PERSON] , довідка обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Вільямс» про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, серія та номер: б/н, виданий 10.03.2020 р., видавник: ОК «ЖБК «ВІЛЬЯМС»; інструктивна декларація (до персонального меморондуму Асоційованого члена Кооперативу №B/2971212564 від 16 листопада 2018 року), серія та номер: в/3/14/13-П, виданий 16.11.2018 р., видавник: ОК «ЖБК «Вільямс» та [PERSON] ; технічний паспорт, серія та номер: TI01:9737-5002-5820-7500, виданий 30.05.2022 р., видавник: ЄДЕССБ, Документ отримано з ДЕССБ; свідоцтво про повернення паю (у майновому вигляді), серія та номер: б/н, виданий 26.07.2021 р., видавник: ОК «ЖБК «Вільямс» та [PERSON] ; список членів обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Вільямс», серiя та номер: б/н, виданий 10.03.2020 р., видавник: ОК «ЖБК «Вільямс» (т. 1 а.с. 47-54). Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності - у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи з ст. 70 СК України, є рівними. Як роз?яснено в п.п. 22-25 Постанові пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело і час його придбання. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК\~- у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК). Згідно із ст. 190 ЦК - майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. З аналізу чинного законодавства (ст.ст. 190,656,717 ЦК, Закон від 2 жовтня 1992 р. № 2654-ХІІ «Про заставу», Закон від 19 червня 2003 р. № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закон від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку», а також з урахуванням висновків Верховного Суду України за результатами розгляду спорів з приводу майнових прав (справи № 6-29429св09, 6-52295св10, 6-32594св10), вбачається, що майнові права, поряд з будь-якими рухомими, нерухомими речами, грошима, цінними паперами - є об`єктами цивільного обороту. Слід враховувати, що до майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном (наприклад: спадкові права; права вимоги особи за зобов`язаннями, за якими вона є кредитором; виключні права автора і под.), право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно. Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. 3 Закону). У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» - інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об?єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності). Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч.ч. 1,2 ст. 9 Закону інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону суб?єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Майнове право, що є предметом договору - це право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні передумови, що є необхідними й достатніми для набуття права власності. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважаться набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до листа Міністерства юстиції України № 19-50-2309 від 22.06.2007 року квартира є об?єктом інвестування в об?єкті будівництва, який після завершення будівництва стає окремим майном. До завершення будівництва проінвестованого об?єкта нерухомого майна та прийняття його до експлуатації - інвестору належать майнові права на нього. Виходячи з аналізу чинного законодавства та з урахуванням характерних ознак незавершеного будівництва слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) нерухома річ особливого роду: фізичне її створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15. При вирішенні питання про виникнення, зміну та припинення суб?єктивних цивільних прав стосовно об?єкта незавершеного будівництва слід враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Зазначений висновок підтверджується також положенням ч. 1 ст. 1 Закону № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація прав на об?єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта. За умовами ч. 5 ст. 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» об?єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення (гаражний бокс, машино-місце тощо) в об?єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. Зі змісту ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають: право власності. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Пунктом 15 постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Таким чином,\~суд вважає,\~що пайовий внесок згідно із відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено та видано довідку обслуговуючого кооперативу «ЖБК «ВІЛЬЯМС» станом на 10.03.2020 р., тобто у період до розірвання шлюбу між сторонами. Аналогічних висновків дійшов експерт у висновку за № 216/22 від 01.03.2023 р. вказавши -розмір частки фактично сплачених інвестиційних внесків подружжям, встановлених Інструктивною декларацією №В/314/13-П від 16 листопада 2018 року, станом на 20.05.2020 року становить 100 % (т. 1 а.с. 145-167). Зазначені обставини не були спростовані представником відповідачки у судових засіданнях. Таким чином, суд дійшов виснвку, що вартість спірної квартири була виплачена на підставі Персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу 16.11.2018 року № В/2971212564 у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тобто вчинено дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або для набуття права на майнові права на цей об`єкт. Право власності на спірну квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку після розірвання шлюбу на ім?я відповідачки [PERSON] . Згідно з ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відтак, доводи представника позивача [PERSON] відносно спірної квартири [ADDRESS] , загальною площею 88,7 кв.м., житловою 41,8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2596713051100) - знайшли своє підтвердження в судових засіданнях, а тому суд визнає вказану квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частинах між сторонами провадження. Відповідно до ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Суд не бере до уваги посилання представника відповідачки, викладені у запереченнях на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя з приводу придбання майна за нібито запозичені кошти у борг, оскільки вважає недоведеним факт витрачення коштів, одержаних за розпискою [PERSON] саме на придбання спірної квартири (т. 2 а.с. 9). До того ж у матеріалах справи відсутній будь-який документ, який б підтверджував, що позивач [PERSON] перебуваючи у шлюбі з [PERSON] надавав згоду на вчинення правочину, який є значущим та до дрібних правочинів не відноситься, враховуючи суму позики 30000 дол. США згідно ст. 31 ЦК України, відповідно до якої, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Виходячи з його предмету до дрібних побутових віднести не можна, а відтак - дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 64 ЦК України). В той же час, суд приймає до уваги матеріали, які надійшли від АБ «Південний» щодо інформації щодо руху коштів на рахунку за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2020 р., а саме у частині надходження коштів позивача [PERSON] , працюючого на той час третім помічником капітана з окладом 4000 дол. США на місяць за контрактами наданими представником позивача до позову - на рахунок відкритий на ім`я дружини [PERSON] , відомості про які містяться у виписці з рахунку приватного клієнта (т. 2 а.с.54,60-64,66-71,76-81,95-102,125-127). Щодо спірного транспортного засобу автомобіля Nissan QASHQAI д/н [NUMBER] , суд зазначає, що з матеріалів досліджених судом було встановлено, що 06.05.2019 р. між [PERSON] та ТОВ «ЕЛЕФАНТ» був укладений договір купівлі-продажу автомобіля в кредит № 0408060519, згідно умов якого відповідачка [PERSON] отримала авто в кредит у сумі 29508 дол. США для придбання автомобіля Nissan QASHQAI, 2018 року випуску, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] (т. 2 а.с. 10-30). У підтвердження придбання автомобіля мається вищевказані : рахунок на сплату за автомобіль №СФА 0000120 від 06.05.2019 р. квитанція до прибуткового ордеру № 206 від 07.05.2019 р., додаток №1 до договору №0408060519, договір купівлі-продажу автомобіля в кредит №0408060519 від 06.05.2019 року (т. 1 а.с. 59-65). Згідно із відповіддю від 22.06.2022 за №31/15/5141/-14Аз на запит адвоката ТСЦ повідомив, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС, станом на 22 червня 2022 р. вказаний у запиті автомобіль Nissan QASHQAI, 2018 р. виг., об`єм двигуна 1598\~куб.\~с. м, потужністю двигуна 96 кВт 07 травня 2019 р. зареєстровано на ім`я [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу 2151/19/000516 від 07 травня 2019 р., виданого ТОВ «ЕЛЕФАНТ» та вантажної митної декларації 125160/2019/540197 від 21 січня 2019\~р., виданої Київською митницею ДФС (т. 1 а.с. 67-68). Відповідно до договору 06.05.2019 року предметом договору купівлі-продажу є транспортний засіб Nissan QASHQAI, 2018 р. п. 1.1 договору купівлі-продажу автомобіля в кредит №0408060519. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №206 07.05.2019 [PERSON] внесена на користь продавця грошова сума 225910 грн. Згідно із п. 2.1. Договору купівлі-продажу автомобіля у кредит №0408060519 визначено, що покупець придбає товар в кількості 1 одиниці за ціною 779\~000 грн. Вказане відповідає вимогам п. 4.1 договору купівлі-продажу автомобіля в кредит № 0408060519. При цьому, згідно із п. 3.4.2 Покупець має право на отримання від Продавця Товару за актом прийому-передачі не пізніше 5 днів з моменту оплати Покупцем повної вартості Товару. Таким чином, з врахуванням часу придбання автомобіля, який припадає на період перебування сторін у шлюбних відносинах, а також враховуючи інформацію щодо реєстрації транспортного засобу станом на червень 2022 року за [PERSON] - суд приходить до висновку, що транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності, придбаний за спільні кошти подружжя, який також підлягає поділу між сторонами. Доводи представника відповідачки про начебто небажання позивача придбавати вказаний транспортний засіб не беруться судом до уваги, оскільки не ґрунтуються на Законі, є неспроможними та не підтверджені документально в порядку ст.ст. 76-83 ЦПК України, а тому є голослівними. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок та вказано, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов?язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Таким чином, позовні вимоги щодо визначення ідеальних часток подружжя у вищевказаному спірному нерухомому (квартирі) та рухомому майні (автомобілі) та їхньому поділі в рівних частках - законні і обґрунтовані діючими нормами матеріального закону. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з вимогами ч.ч. 1,2,6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Таким чином, на думку суду, є документально доведеними факти придбання спірних квартири та автомобілю в період шлюбу сторін і за спільні кошти подружжя, а тому на вказане майно розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя з підстав, описаних вище. На підстав викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість всіх позовних вимог щодо віднесення вищевказаного спірного нерухомого та рухомого майна до спільного сумісного набутого майна подружжям [PERSON] в період шлюбу за спільні кошти подружжя та яке підлягає поділу між ними в рівних частках, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину рухомого та нерухомого та рухомого майна. Крім цього, в порядку ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути суму сплаченого ним судового збору за розгляд позовних вимог у розмірі 10234,57 грн., що підтверджується документально оригіналами платіжних квитанцій (т. 1 а.с. 92,99).

Outcome: approved