Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

[PERSON] , 25.03.2024 р., звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Роздільнянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Роздільнянському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини. [PERSON] мотивувала позовні вимоги тим, що вона є бабусею [PERSON] , 2006 р.н., при народженні якого батько був записаний у порядку ст.135 СК України. 17.11.2020 р. [PERSON] за згодою з [PERSON] визнали батьківство [PERSON] , 2006 р.н., де батьком зазначено відповідача [PERSON] . Позивач вказує, що її донька - мати [PERSON] , 2006 р.н. на теперішній час перебуває за кордоном в Італії на лікуванні, є інвалідом ІІ групи, має хворобу серця. [PERSON] , 2006 р.н. перебуває на утриманні позивача. позивач відвідувала школу, дбає про побут дитини, купує речі та все, що потрібно для навчання, позивач забезпечує лікування дитини. [PERSON] зазначає, що не знає де знаходиться батько дитини, він не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться здоров`ям дитини, навчанням. Відповідач [PERSON] не є біологічним батьком [PERSON] , 2006 р.н. [PERSON] , 2006 р.н. на теперішній час не може отримати документи, які посвідчують особу. В зв`язку з даними обставинами позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином. Представник Роздільнянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Роздільнянському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялась належним чином. За таких обставин суд ухвалив розглянути справу заочно, за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є бабусею [PERSON] , 2006 р.н., при народженні якого батько був записаний у порядку ст.135 СК України. 20.07.2017 р. [PERSON] за згодою з [PERSON] визнали батьківство [PERSON] , 2006 р.н., де батьком зазначено відповідача [PERSON] вказує, що її донька - мати [PERSON] , 2006 р.н. на теперішній час перебуває за кордоном в Італії на лікуванні, є інвалідом ІІ групи, має хворобу серця. [PERSON] , 2006 р.н. перебуває на утриманні позивача, позивач відвідувала школу, дбає про побут дитини, купує речі та все, що потрібно для навчання, позивач забезпечує лікування дитини. Відповідач [PERSON] - батько дитини [PERSON] , [INFO] не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться здоров`ям дитини, навчанням. Відповідно до ст.265 СК України, баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.1, 2 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згоди на обов`язковість яких надана Верховній Раді України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 7 Конвенцією про права дитини передбачено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Ухвалюючи рішення у справі "М.С. проти України" від 11.07.2017 (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідей про те, що у всіх рішеннях, які стосуються дітей, їхні найкращі інтереси мають мати першочергове значення. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, відповідач будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача до суду не надав, як і не спростував. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved