Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

19.07.2023 року [PERSON] в особі представника адвоката Лелікова С.О. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Предметом поділу є житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка. [PERSON] просить суд: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер 2310100000:03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що 21.07.2011 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 146, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 27.06.2023 року, повторно виданим Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Станом на 19.07.2023 року (день подачі позову до суду) шлюб між сторонами не розірвано, однак фактично шлюбні відносини припинені, спільне господарство сторони не ведуть, проживають окремо. 30.08.2011 \~ \~ \~ \~року під час перебування у шлюбі відповідно до договору купівлі- продажу, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2437, сторони за сумісні кошти, які отримані в кредит, на ім`я [PERSON] придбали житловий будинок, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер 2310100000:03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок та земельна ділянка були придбані у кредит відповідно до умов кредитного договору № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року, укладеного між ПАТ КБ «Правекс-Банк» як кредитором та [PERSON] як позичальником, згідно з яким банком позичальнику надано кредит у розмірі 300 000,00 грн. зі сплатою 16,00% річних строком до 30.08.2026 року. Повернення зазначеного кредиту забезпечено іпотекою придбаного за рахунок кредиту майна, зокрема, житловим будинком, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельною ділянкою, кадастровий номер 2310100000:03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Кредит за зазначеним кредитним договором виплачено у повному обсязі, що підтверджується листом кредитора. Вартість зазначеного спільного сумісного майна подружжя, яке набуто під час шлюбу, становить 343\~343,00 грн. Позивач зазначає, що житловий будинок та земельна ділянка, кадастровий номер 2310100000:03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] підлягають поділу між подружжям шляхом визначення ідеальних часток кожному із подружжя, а саме по частці кожному. Ухвалою судді від 20.07.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 19.10.2023 року представник відповідача адвокат Конюшенко М.А. через систему «Електронний суд» подала до суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. За зустрічним позовом [PERSON] просить суд: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати будинок за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці кадастровий номер 2310100000:03:016:0036, за адресою: [ADDRESS] , власністю [PERSON] зі стягненням з нього на користь другого співласника [PERSON] грошової компенсації за її частку у спільному майні; визнати спільним боргом колишнього подружжя позичені кошти за кредитним договором 2826-001/11Р 30.08.2011 року укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс Банк», ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] у порядку зворотної вимоги (регресу) боргового зобов`язання за договором позики у сумі 300\~000,00 грн. та 16% річних, тобто із 348\~000,00 грн. 174\~000,00 грн.; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] сплачений останнім судовий збір у сумі 2\~870,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 40\~000,00 грн. Вимоги зустрічного позову. Шлюб між подружжям зареєстровано 21.07.2011 року. 30.08.2011 року [PERSON] був укладений кредитний договір 2826-001/11Р та іпотечний договір № 2826-001/11р від 30.08.2011 року із ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та взято в інтересах сім`ї суму кредиту для придбання будинку в розмірі 300\~000,00 грн. під 16% річних. Згідно із договором поруки № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року, [PERSON] виступила поручителем та зобов`язалася нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань [PERSON] . Після укладення кредитного договору, сторони придбали відповідно до договору купівлі-продажу житловий будинок загальною площею 92,7 кв.м, який розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 2310100000:03:016:0036, за адресою: [ADDRESS] . Після придбання спірного будинку подружжя [PERSON] постійно там проживало, як сім`я та вело спільне господарство. Однак, оскільки на вказаний будинок були накладені обтяження в тому числі іпотекою в даному будинку зареєстрований лише відповідач, як позичальник кредитних коштів. Позивач [PERSON] у даному будинку та їх спільна донька зареєстровані не були. Так, будинок та земельна ділянка, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, придбана за кошти, отримані в позику за кредитним договором та договором іпотеки від 30.08.2011 року, укладеними між [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс Банк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Таким чином, кошти на придбання будинку є сумісними коштами подружжя та надавалися сумісно позивачем та відповідачем для придбання житла для потреб їх родини. При цьому всі кошти родини перебували у [PERSON] , оскільки всі фінансові питання родини вирішувались ним і [PERSON] відношення до управління фінансами не мала. [PERSON] повністю виконано умови кредитного договору та сплачено кредитору суму взятого кредиту разом із відсотками, тобто 348\~000,00 грн. (300 000 + 16% річних). Відповідно до довідки ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» станом на 02.08.2022 року [PERSON] повною мірою виконав зобов`язання за кредитним договором. Оскільки, кошти, отримані позивачем [PERSON] за договором позики, використані в інтересах сім`ї, при цьому погашення даного боргу було здійснено одноосібно ним, тому у сторін виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. За кошти отримані в кредит [PERSON] придбав нерухомість, яка є в сумісній власності подружжя, і яка при розподілі майна подружжя, може бути залишена судом в їх частковій власності з визначенням за кожним із них право на частину будинку без реального її поділу. З початком військової агресії російської федерації та оголошенням військового стану в Україні позивач, разом із спільною донькою подружжя [PERSON] , [INFO] , та донькою від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , виїхали за межі України до Французької Республіки. Наразі [PERSON] також разом із дітьми перебуває за кордоном, а саме у Французькій Республіці (Франції). Останні розмови, які із нею вів відповідач, зводилися до сплати [PERSON] позивачу коштів за її частину у спірному будинку. Власником даного спірного майна є відповідач [PERSON] , який не має наміру продавати будинок, але згоден компенсувати позивачу вартість її частини будинку в грошовому еквіваленті та вразі згоди протягом 3 робочих днів внесе необхідну суму на депозитний рахунок суду. З початку 2022 року позивач в спірному будинку не проживала, жодних комунальних платежів не здійснювала. Наразі відповідачем сплачено більше ніж 25\~000,00 грн. за комунальні послуги. Оскільки позивач у спірному будинку не проживає, майном не користується, повертатися на територію України для постійного проживання не планує, а будинок має один вхід, одну кухню і санвузол, користування спірним будинком спільно із позивачем буде суперечити інтересам і моральним принципам відповідача, тому останній вважає будинок і земельну ділянку неподільною річчю та бажає компенсувати позивачу вартість її частини у спірному майні відповідно до «Звіту про незалежну оцінку ринкової вартості нерухомості» від 24.06.2023 року, яка була надана позивачем під час подання позову. 21.12.2023 року до суду від представника позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічний позов. Його зміст полягає у наступному. Позивач у зустрічному позові визнає набуття житлового будинку і земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , у спільну сумісну власність подружжя зв`язку з чим просить припинити спільну сумісну власність на це майно з виплатою дружині половини вартості цього майна. При цьому, позивач звертає увагу суду на те, що набуття будинку і земельної ділянка власність здійснено за рахунок отримання кредиту у ПАТ КБ «Правекс-Банк». Зазначає, що повернення кредиту здійснено ним особисто, у зв`язку з чим вважає, що дружина повинна повернути йому половину цих коштів. В обґрунтування своєї позиції посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 02.04.2020 року у справі № 638/17330/16. Відповідач за зустрічним позовом не визнає зазначені обставини з огляду на таке. Відповідач заперечує факт повернення кредиту особисто позивачем. Зазначені обставини не доведені жодним доказом. Повернення кредиту здійснено за грошові кошти подружжя, у зв`язку з чим у жодного з них відсутній обов`язок одного перед іншим, про що помилково стверджує позивач. По-друге, посилання позивача на постанову Верховного Суду від 02.04.2020 року по справі № 638/17330/16 є безпідставним, оскільки зазначена справа не є тотожною і зокрема у наведеній справі зобов`язання з повернення позики були виконані колишнім з подружжя після розірвання шлюбу, у зв`язку з чим у іншого з подружжя виникло зобов`язання повернення половини позики, повернутої після розірвання шлюбу. У зв`язку з тим, що отримання і повернення кредиту відбувалось у період шлюбу та спільного проживання сторін, то виконані за рахунок спільних грошових коштів подружжя боргові зобов`язання поділу не підлягають. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості. Таким чином, з огляду на викладене, підстави для стягнення з [PERSON] половини суми кредиту відсутні, у зв`язку з чим у цій частині позов задоволенню не підлягає. Вимога про проділ майна в натурі ні первісним, ні зустрічним позовом не заявлені висновок експерта з цього питання матеріали справи не містять, а тому доводи позивача про неможливість поділу майна в натурі не стосуються предмету доказування, у зв`язку з чим і заслуговують на увагу. Відповідач заперечує проти поділу майна шляхом виплати їй компенсації вартості частки, а тому вимоги зустрічного позову про залишення житлового будинку в особистій приватній власності позивача з виплатою ним половини вартості цього майна відповідача задоволена бути не може. При цьому, поділ слід провести згідно вимоги первісного позову шляхом визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку по частки за кожним подружжя. 11.03.2024 року ухвалою судді зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду, та об`єднано в одне провадження із первісною позовною заявою. Ухвалою суду від 10.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено об`єднану справу за цивільними позовами [PERSON] та [PERSON] до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом адвокат Кузьмінов Д.В. позов підтримав, просив його задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, а у зустрічному позові просив відмовити з підстав, зазначених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Представник відповідача та одночасно позивача за зустрічним позовом адвокат Конюшенко М.А. проти первісного позову заперечувала, зазначила, що у справі достатньо підстав для задоволення зустрічного позову. З`ясувавши позиції сторін, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Судом встановлено, що сторони 21.07.2011 року уклали шлюб, який зареєстрований Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 146, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 27.06.2023 року, повторно виданим Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с. 6). Доказів розірвання шлюбу до суду не надано. 30.08.2011 року під час перебування у шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2437, сторони за сумісні кошти, які отримані в кредит, на ім`я [PERSON] придбали житловий будинок, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер 2310100000:03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8). Зазначений житловий будинок та земельна ділянка були придбані у кредит відповідно до умов кредитного договору № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року, укладеного між ПАТ КБ «Правекс-Банк» як кредитором та [PERSON] як позичальником, згідно з яким банком позичальнику надано кредит у розмірі 300 000,00 грн. зі сплатою 16,00 відсотків річних строком до 30.08.2026 року (а.с. 12-15). Повернення зазначеного кредиту забезпечено іпотекою придбаного за рахунок кредиту майна, зокрема, житловим будинком, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельною ділянкою, кадастровий номер 2310100000:03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16-18). 30.08.2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено договір поруки № 2826-001/11Р, за яким [PERSON] виступила поручителем за виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором та взяла на себе обов`язок у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань позичальником виконати за нього усі зобов`язання за кредитним договором. Кредит за зазначеним кредитним договором виплачено у повному обсязі, що підтверджується листом кредитора, про що свідчить відповідь директора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» від 10.07.2023 року (а.с. 11). У приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В.М. 30.08.2011 року [PERSON] було написано заяву, в якій остання дала згоду за купівлю її чоловіком, за спільні кошти, житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , які стануть їх сумісною власністю. Також надала згоду на передачу даного майна в іпотеку, зазначила, що правочини вчинені в інтересах їх сім`ї (а.с. 19). До суду [PERSON] надано квитанції від 17.03.2017 року, 29.08.2013 року, 14.04.2017 року, 20.06.2022 року, 04.01.2013 року, 28.10.2013 року, від 02.12.2016 року про внесення ним коштів на рахунок ПАТ КБ «Правекс-Банк», призначення платежів поповнення рахунку для погашення заборгованості згідно з кредитним договором № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року, укладеного з [PERSON] 31.05.2017 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги в тому числі і за кредитним договором № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року та іпотечним договором № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року. 02.08.2022 року директор ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» видав [PERSON] довідку № ДГ02/08/2022/1 про відсутність станом на 02.08.2022 року заборгованості за кредитним договором. 30.08.2011 року житловий будинок, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельна ділянка, кадастровий номер 2310100000:03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані за відповідачем по первісному позову (а.с. 7). З копії паспорту [PERSON] вбачається, що останній з 07.08.2019 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція ст. 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 22.02.2021 року у справі № 264/2232/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно з вимогами статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України на суд покладено обов`язок оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Частинами першою, другою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтями 370, 372 ЦК України,співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна,що є у спільній сумісній власності,крім випадків,установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається,що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Крім цього,майно,що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними,крім випадків,установлених законом. Уразі поділу майна,що є у спільній сумісній власності,вважається,що частки співвласників управі спільної сумісної власності є рівними,якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин,які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.07.2011 року, шлюб не розірвано. Перебуваючи у шлюбі 30.08.2011 року [PERSON] було укладено кредитний договір № 2826-001/11Р та Іпотечний договір № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року із ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та взято в інтересах сім`ї суму кредиту для придбання будинку в розмірі 300\~000,00 грн. під 16% річних. Також у період шлюбу, [PERSON] зі згоди позивача [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит, за яким було надано кредит в сумі 300\~000,00 грн. на придбання майнових прав на житловий будинок та земельну ділянку. В подальшому, [PERSON] було укладено іпотечний договір, поручителем за яким виступила [PERSON] та зареєстровано право власності на спірний будинок. В ході розгляду справи сторони не заперечували обставин щодо отримання кредиту на суму 300 000,00 грн., однак відповідач [PERSON] вважає, що кошти вносились ним і є його особистими коштами. Таким чином, фактично спірний будинок та земельна ділянки були набуті сторонами у період шлюбу за кредитні кошти в сумі 300\~000,00 грн., та враховуючи, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, суд вважає, що спірний будинок та земельна ділянка булі придбані за спільні кошти подружжя. При цьому підстав стверджувати, що кошти, внесені [PERSON] на погашення кредиту є особистою власністю одного з подружжя, судом не встановлено, жодних договорів між [PERSON] та іншими особами не укладалось. Інші докази також суду не надані. Норми ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Водночас, тягар доказування цих обставин, покладається на того з подружжя, який її спростовує. В цій справі доводи відповідача [PERSON] не спростовують презумцію виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу та рівності часток подружжя при поділі майна. Виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами ст. 544 ЦК України. Так, відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18). Встановивши, що кошти за укладеним під час шлюбу договором кредиту сторони витратили в інтересах сім`ї, а саме на придбання будинку, та взявши до уваги те, що заборгованість за кредитним договором під час перебування сторін у шлюбі погашалася щомісячно, доказів сплати на користь банку позичальником [PERSON] виключно особистих коштів у період перебування сторін у шлюбі не надано, суд дійшов висновку про неможливість стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половини суми коштів, сплачених останнім за кредитним договором. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 року у справі № 362/3705/20. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц). У своєму позові [PERSON] посилається на те, що спільною сумісною власністю подружжя є житловий будинок і земельна ділянка, просив визнати за ним право власності на житловий будинок, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер 2310100000:03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , зі стягненням з нього на користь другого співвласника [PERSON] грошової компенсації за її частку у спільному майні. Водночас, слід вказати, що відповідно до ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Позивачем [PERSON] згоди на отримання такої компенсації надано не було, підстав для припинення права позивача на частку у спільному майні, визначених ст. 365 ЦК України судом не встановлено, та враховуючи презумцію виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно, якої відповідачем спростовано не було, суд вважає, що за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на частину житлового будинку, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер 2310100000:03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . А тому, з урахуванням наданих суду сторонами по справі доказів, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за недоведеністю. Питання про судові витрати вирішено судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, зокрема, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Позивачем не було заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, а вимоги позивача за зустрічним позов розгляду не підлягають у зв`язку з відмовою у задоволенні цих вимог. У зв`язку з задоволенням позовних вимог [PERSON] з відповідача [PERSON] на її користь підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1\~716 грн. 73 коп.

Outcome: approved