Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

19.04.2024 [PERSON] через свого представника адвоката Кизенка Д.О. звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем 30.09.2015 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2887, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їхньої неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня її звернення до суду з даним позовом та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування вимог про розірвання шлюбу позивач зазначила, що під час шлюбу, протягом останніх декількох років, стосунки між нею та відповідачем розладились внаслідок протилежних поглядів на сімейне життя, ведення домашнього господарства та виховання дитини, відсутність взаєморозуміння і взаємоповаги, що призвело до повного відчуження один від одного, втрати почуття любові та поваги. На момент подання позову позивач та відповідач спільно не проживають, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть. Тривалий час кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами, стали частими сварки, подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе. Позовну вимогу про стягнення аліментів позивач обґрунтувала тим, що після припинення їхнім з відповідачем шлюбних відносин вона була вимушена з донькою переїхати до своїх батьків, оскільки протягом останніх трьох років відповідач ніде не працював, родину фактично утримувала позивач за рахунок самостійно зароблених коштів. Відповідач матеріально не забезпечує свою сім?ю, ігнорує будь-які запити позивача щодо надання матеріальної допомоги на утримання спільної дитини, хоча не має інших утриманців, перебуває у працездатному віці, а тому позивач просить стягнути з нього аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Ухвалою суду від 24.04.2024 позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 01.05.2024 представник позивача направив до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 03.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. 16.07.2024 відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазаначив про невизнання позову. Ухвалою суду від 12.08.2024 сторонам у справі було надано строк на примирення тривалістю один місяць та провадження у справі зупинено Ухвалою суду від 13.09.2024 провадження у справі відновлено та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, зазначивши, що за наданий судом строк сторонам примиритися не вдалося. Крім того, просили врахувати, що відповідачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження його доводів, наведених в заперечення позовних вимог. Відповідач у судовому засіданні підтвердив, що після надання судом строку на примирення їм з позивачкою не вдалося примиритися, у зв`язку з чим він погоджується на розірвання шлюбу та визнає позовні вимоги у цій частині. Крім того, в ході проведення судового засіданні відповідач визнав і позовні вимоги про стягнення аліментів та погодився на стягнення з нього аліментів на утримання дочки у заявленому позивачкою розмірі, який відповідає мінімальному розміру аліментів, гарантованому державою. Заслухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі із наступних підстав. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 30.09.2015 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що складено актовий запис №2887, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін є неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції. В обґрунтування позову у цій частині позивач стверджує, що сімейні стосунки між нею та відповідачем погіршилися у зв`язку з відсутністю у них взаєморозуміння та різні погляди на життя. Сторони тривалий час проживають окремо та спільного господарства не ведуть, подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить їхнім інтересам. Судом приймаються до уваги такі її доводи, оскільки вони відповідачем не спростовані. Крім того, судом враховується, що відповідач у судовому засіданні не заперечив щодо розірвання шлюбу, підтвердивши, що примирення між ним та позивачкою неможливе. Ухвалою суду від 12.08.2024 сторонам надавався строк для примирення, однак до примирення вони не дійшли. Таким чином, з`ясувавши дійсні стосунки сторін та мотиви розірвання шлюбу, враховуючи наявність у сторін неповнолітньої дитини та те, що сторони висловили взаємну згоду на розірвання шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини, що має істотне значення, а тому суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд виходить із такого. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Встановлено і те, що після припинення шлюбних відносин між сторонами дитина фактично проживає разом із позивачкою у м. Рівне. Відповідач проживає у м. Києві. Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст.181Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тлумачення положень СК України свідчить про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано. Статтею 182 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи питання розміру аліментів, суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, позивачка вказує на те, що дитина проживає разом із нею та знаходиться на повному її утриманні, оскільки відповідач коштів на утримання дочки не надає, хоча не має інших утриманців та перебуває у працездатному віці. Відповідач заперечує ту обставину, що він не надає кошти на утримання дитини, стверджуючи, що він особисто в руки давав позивачу кошти у період з 15.04.2024 по 30.06.2024 в загальному розмірі 11 000,00 грн. та допомагав, коли дочка захворіла. Крім того, вказав, що всі сімейні заощадження позивачка забрала собі. При цьому відповідач просить врахувати, що на його утриманні перебуває його мати, яка є пенсіонером та потребує догляду. Разом із цим, жодних доказів на підтвердження вказаних вище обставин відповідач до суду не надав. З огляду на наведене, суд критично оцінює доводи відповідача, що були наведені ним у заперечення позовних вимог в частині стягнення аліментів. Водночас, судом враховується, що в ході судового розгляду відповідач визнав позовні вимоги та не заперечив щодо стягнення з нього аліментів на користь позивачки у визначеному нею розмірі. Із пояснень відповідача судом встановлено, що він працює, має нормальний стан здоров`я, інших дітей не має. З огляду на наведене, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача, як про це заявлено у позовній заяві. Відповідно до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Із урахуванням наведеного та встановлених судом обставин справи, виходячи із засад справедливості та захисту прав неповнолітньої дитини, суд вважає вірним стягнути з відповідача на користь позивача на утримання їхньої неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 06.08.2024 і до дня досягнення дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається із наявної в матеріалах справи платіжної інструкції №9339-6487-2619-8626 від 19.04.2024, при зверненні до суду з даним позовом позивачка сплатила судовий збір за вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 1211,20 грн. З огляду на наведене, враховуючи визнання позову відповідачем, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 50 відсотків вказаної суми сплаченого судового збору, що становить 605,60 грн., та повернення решти 50 відсотків судового збору (у розмірі 605,60 грн.) позивачці з державного бюджету. Крім того, оскільки за вимогу про стягнення аліментів позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», наявні підстави для стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 1211,20 грн. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved