Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

В лютому 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначає, що вона 14.12.2021 року передала [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 50870,00 грн. На підтвердження виникнення зобов`язання за договором позики боржником була видана розписка, з якої вбачається, що [PERSON] отримав у борг в сумі 50870,00 грн., які зобов`язався повернути в строк до 01.03.2022 року. Також, зазначив, що в разі неповернення коштів, він згоден погашати борг за рахунок продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6822186000:03:018:0005. Проте, свої зобов`язання повернути позичені грошові кошти [PERSON] не виконав, та [INFO] загинув. Оскільки померлий свої зобов`язання не виконав та борг не повернув, позивачем [PERSON] пред`явлено письмову вимогу від 10.11.2023 року про повернення боргу за договором позики до спадкоємців [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину після смерті [PERSON] . Однак, на момент звернення до суду з вказаним позовом, відповідачі вимогу кредитора із вимогою повернути грошові кошти за договором позики проігнорували, борг померлого у визначений кредитором строк вони не повернули, у зв`язку із чим позивач змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом майнових прав та законних інтересів. Просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] на її користь борг за договором позики в розмірі 25435,00 грн. з кожної. Ухвалою судді від 29.02.2024 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Встановлено сторонам строки на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечення. Ухвалою суду\~від 17.06.2024\~рокусудом прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову. Залучено до участі в даній справі в якості співвідповідачів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , як законного представника неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] як законного представника неповнолітнього [PERSON] . Залучено до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів орган опіки та піклування Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області. В подальшому, після надання можливості сторонам по справі надати суду заяв по суті справи, ухвалою суду від 09.07.2024 року закрито підготовче провадження по справі за вказаним позовом та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] заявлені вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти задоволення даної позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неприбуття суд не повідомила. Подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, якою позовні вимоги [PERSON] визнала повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено,\~що згідно\~розписки від\~14.12.2021\~року,\~ [PERSON] \~цього ж\~дня отримав\~від позивача\~ [PERSON] \~в борг\~грошові кошти\~у сумі\~50870,00\~грн.\~та зобов`язався\~повернути гроші\~до 01.03.2022\~року.Також, зазначив, що в разі неповернення коштів, він згоден погашати борг за рахунок продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6822186000:03:018:0005. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів позивач пред`явила оригінал розписки у судовому засіданні, наявність якої у неї є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачем умов договору позики. Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Отже, судом встановлено, що між сторонами 14.12.2021 року укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] взяв у [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 50870,00 грн, та які зобов`язався повернути. Однак, взяті на себе зобов`язання [PERSON] не виконав, чим порушив умови договору. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Ізяславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до матеріалів спадкової справи №205/2023 р., заведеної до майна [PERSON] , який помер [INFO] , а також інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №76055032 від 01.03.2024 року, вбачається, що після смерті [PERSON] відкрита спадкова справа №205/2023. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є його сестри [PERSON] та [PERSON] . Крім того, з заявою про прийняття спадщини звернулася також племінниця [PERSON] - [PERSON] , в якій, зокрема, зазначила, що крім неї спадкоємцями другої черги є рідні сестри померлого: [PERSON] , [PERSON] та племінники за правом представлення: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Інших спадкоємців, в тому числі попередньої черги, за правом представлення немає. Пережилого подружжя немає. Також, в матеріалах справи наявне рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області № 134 від 29.06.2023 року, за яким [PERSON] призначено опікуном над дітьми позбавленими батьківського піклування - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області № 135 від 29.06.2023 року, призначено [PERSON] піклувальником над дитиною позбавленою батьківського піклування - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно ч. 3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми ст. 1282 ЦК України про обов`язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. Згідно зі ст. 1282 ЦК України Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту. У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців. Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов`язань попереднього боржника, спадкодавця. Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Верховний Суд у відповідній практиці неодноразово робив висновок, що застосування правила ст. 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. Зважаючи на наведене, кредитор вправі вимагати з відповідачів стягнення суми заборгованості за договором позики, оскільки обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них. При цьому вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18). 10.11.2023 року позивачем [PERSON] пред`явлено письмові вимоги про повернення боргу за договором позики до спадкоємців [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , якими вимагала в останніх сплатити їй заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання [PERSON] вимог письмової розписки від 14.12.2021 року у розмірі, який відповідає їх розміру в спадщині, що відкрилася після смерті [PERSON] та сплатити кошти на її рахунок за відповідними реквізитами. Проте, вимоги [PERSON] залишені відповідачами без виконання, борг за договором позики не повернуто, доказів його повернення на момент розгляду справи матеріали справи не містять. Також, на підтвердження заявленого розміру боргу позивачем надано висновки про вартість майна спадкового майна від 08.02.2024 на загальну суму 364\~654 грн, яке згідно Інформації з Державного реєстру речових правна нерухоме майно №364469038 від 05.02.2024 року, належало [PERSON] на праві повної або часткової власності, що є вищою та відповідно співмірною сумі боргу заявленою позивачем - 50870,00 грн. Крім того, як убачається з матеріалів спадкової справи № 205/2023 р., позивач зверталася до Ізяславської державної нотаріальної контори з заявою - претензією кредитора до спадкоємців. Згідно вимог чинного законодавства заява - претензія кредитора зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 1085 від 10.11.2023 року. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України та на підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України та ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналізуючи встановлені обставини, досліджені докази - зміст виданої розписки, відповідно до якої [PERSON] отримав в борг грошову суму в розмірі 50870,00 грн., зобов`язався її повернути, однак у передбачений договором строк зобов`язання не виконав і суму боргу не повернув, а також факт звернення кредитора з вимогою до спадкоємців боржника через нотаріуса, прийняття відповідачами [PERSON] та [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] і звернення ними до нотаріуса з відповідною заявою про отримання спадщини, співмірність вартості спадкового майна та суми боргу, визнання відповідачами боргових зобов`язань [PERSON] за договором позики, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення із відповідачів на користь [PERSON] заборгованості за договором позики. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача стягується судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 242,24 грн. з кожного На підставі викладеного,

Outcome: approved