Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

У вересні 2023 року керівник Хустської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Іршавської міської ради Закарпатської області звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Хустського окружною прокуратурою в ході здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінального провадження № 12023071100000272 від 01.06.2023 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України та ч. 3 ст.358 КК України, виявлено порушення інтересів держави, а саме встановлено факт вибуття з власності територіальної громади Іршавської міської ради земельної ділянки за кадастровим номером 2121985700:02:001:0068, загального площею 0,5482 та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ). Так, 17.02.1999 [PERSON] , жителю с. Лоза Хустського району Закарпатської області Лозянською сільською радою народних депутатів видано Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 031679, згідно якого [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,5482 га для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення 11 сесії 20 скликання Лозянської сільської ради народних депутатів Іршавського району Закарпатської області 1997 року. [PERSON] на підставі державного акту на земельну ділянку на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 031679 звернувся 30.08.2017 до розробника документації із землеустрою ФОП [PERSON] , яким було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,5282 га для ведення особистого селянського господарства. В подальшому, державний акт на земельну ділянку на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 031679 та дана технічна документація стали підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2102211962017 від 19.09.2017. Таким чином, земельній ділянці, яка зазначена в державному акті серії І-ЗК за № 031679 присвоєно кадастровий номер 2121985700:02:001:0068. 05 жовтня 2017 року державним реєстратором Зарічанської сільської ради Іршавського району Варваринець С.С. зареєстровано право власності на земельну ділянку за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У той же час, як встановлено в ході досудового розслідування не зважаючи на те, що Державний акт на право приватної власності на землю Серії I-3К за № 031679 містить відомості про те, що [PERSON] надано земельну ділянку площею 0,5482 га за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення 11 сесії 20 скликання Лозянської сільської ради народних депутатів Іршавського району Закарпатської області 1997 року, насправді Лозянською сільською радою народних депутатів Іршавського району Закарпатської області у 1997 році питання про надання вказаної земельної ділянки відповідачу не вирішувалось та рішення з цього приводу не приймалось. Адже, рішення 11 сесії 20 скликання Лозянської сільської ради народних депутатів Іршавського району Закарпатської області 1997 року взагалі не існує, оскільки свою діяльність Лозянська сільська рада народних депутатів Іршавського району Закарпатської області розпочала з 1 сесії 22 скликання 30.06.1995. Також, встановлено, що за період 1995-1997 років рішення про виділення земельної ділянки [PERSON] Лозянською сільською радою народних депутатів не приймалось. Наведена інформація щодо спростування факту виділення [PERSON] земельної ділянки площею 0,5482 га за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення 11 сесії 20 скликання Лозянської сільської ради народних депутатів Іршавського району Закарпатської області 1997 року підтверджується отриманою інформацією з архівного відділу Хустської РВА відповідно до листів від 04.02.2022 за N? 67/07-01, від 25.10.2022 за N? 429/07-01, від 25.11.2022 за N? 498/07-01, від 29.03.2023 за N?184/07-01. Таким чином, вказане свідчить про те, що [PERSON] усвідомлюючи відсутність у нього права власності на вказану земельну ділянку, достовірно знаючи про відсутність факту прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування, з метою створення ілюзії правомірності набуття права власності на землю та намагаючись створити видимість законної поведінки здійснив реєстрацію земельної ділянки в ДЗК та ДРРП. Окрім того, на підтвердження факту підробки державного акту на землю, в ході досудового розслідування здобуто беззаперечні докази підроблення правовстановлюючого документа за результатами проведення почеркознавчої та технічної експертиз вказаного державного акту. На думку позивача вказані обставини свідчать про незаконне вибуття з володіння Лозянської сільської ради (правонаступником якої є Іршавська міська рада) спірної земельної ділянки поза його волею, а тому наявні підстави для витребування такої земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Посилаючись на приписи ст. 387 ЦПК України просить суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , мешканець [ADDRESS] ) земельну ділянку за кадастровим номером 2121985700:02:001:0068, площею 0,5282 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у [ADDRESS] , яка підлягає поверненню в комунальну власність. Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 10.10.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 14.02.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відзиву на позовну заяву не подано. В судове засідання представник позивача, прокурор Бризицька А.А. не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила такі задовольнити. Представник позивача Іршавської міської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] повторно в судове засідання не з`явилася, подала заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням у відпустці, однак підтвердження суду не надала, що суд розцінює, як затягування розгляду справи, а тому, згідно п.2 ч.3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути с праву у її відсутності. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного . Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Статтею 43 ЦПК України серед іншого визначено, що учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Отже, за цими правилами суд надає оцінку доказам, які є в матеріалах справи та на які сторони посилаються, як на підтвердження своїх вимог та заперечень, та не може вважати встановленими факти, які не підтверджені наявними у справі доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зазначає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених обставин є обов`язковим, оскільки такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 43,57 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 229 ЦПК України, визначено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. З матеріалів справи вбачається, що Хустського окружною прокуратурою в ході здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінального провадження № 12023071100000272 від 01.06.2023 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України та ч. 3 ст.358 КК України, виявлено порушення інтересів держави, а саме встановлено факт вибуття з власності територіальної громади Лозянської сільлської ради (правонаступником якої є Іршавська міська рада) земельної ділянки за кадастровим номером 2121985700:02:001:0068, загального площею 0,5482 та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ) (а.с.125-137, 140-142). 17.02.1999 [PERSON] , жителю с. Лоза Хустського району Закарпатської області Лозянською сільською радою народних депутатів видано Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 031679, згідно якого [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,5482 га для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення 11 сесії 20 скликання Лозянської сільської ради народних депутатів Іршавського району Закарпатської області 1997 року (а.с.43). [PERSON] на підставі державного акту на земельну ділянку на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 031679 звернувся 30.08.2017 до розробника документації із землеустрою ФОП [PERSON] , яким було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,5282 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.39-53). В подальшому, державний акт на земельну ділянку на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 031679 та дана технічна документація стали підставою для внесення відомостей до Дкержавного земельного кадастру, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2102211962017 від 19.09.2017. Таким чином, земельній ділянці, яка зазначена в державному акті серії І-ЗК за № 031679 присвоєно кадастровий номер 2121985700:02:001:0068 (а.с.70). 05 жовтня 2017 року державним реєстратором Зарічанської сільської ради Іршавського району Варваринець С.С. зареєстровано право власності на земельну ділянку за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.68-69). Згідно з листами архівного відділу Хустської РВА повідомлено, що в архівних документах фонду №139 «Лозянська сільська рада» село Лоза за період з 1995 по 2000 рік включно відомостей про передачу безоплатно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 0,5282 га [ADDRESS] не виявлено. Також в архівних документах фонду №139 «Лозянська сільська рада» за період з 1997 року до 1999 року включно, заяви [PERSON] , [INFO] , мешканця [ADDRESS] , про виділення йому у власність, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Лоза Іршавського району Закарпатської області не виявлено. В архівних документах фонду №139 «Лозянська сільська рада» протокол засідання та рішення 11 сесії 20 скликання Лозянської сільської ради відсутні. Свою діяльність Лозянська сільська рада народних депутатів Іршавського району Закарпатської області розпочала з 1 сесії 22 скликання 30.06.1995 року (а.с.19,21,25,26). Також, встановлено, що за період 1995-1997 років рішення про виділення земельної ділянки [PERSON] Лозянською сільською радою народних депутатів не приймалось (а.с.27-38, 54-59). Окрім того, на підтвердження факту підробки державного акту на землю, в ході досудового розслідування здобуто беззаперечні докази підроблення правовстановлюючого документа за результатами проведення почеркознавчої та технічної експертиз вказаного державного акту (а.с. 81-107). На думку позивача вказані обставини свідчать про незаконне вибуття з володіння Лозянської сільської ради (правонаступником якої є Іршавська міська рада) спірних земельної ділянки поза його волею, а тому наявні підстави для витребування такої земельної ділянки з чужого незаконного володіння. На підставі зазначених вище доказів, прокурор звернувся до суду із позовом в інтересах Іршавської міської ради про витребування указаної земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування, то з цього приводу слід зазначити наступне. У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, провадження № 14-36цс19). Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. З метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставою для звернення прокурора до суду. Указаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, провадження № 12-194гс19. Системне тлумачення частини другої статті 45 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу зробити висновок про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох таких випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Отже, прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою - відсутність такого органу. Вбачається, що прокуратурою листом від 28.03.2023 про виявлені порушення закону та про вибуття земельної ділянки з володіння органу місцевого самоврядування повідомлено Іршавську міську раду (а.с.143-144). Проте, незважаючи на факт вибуття спірної земельної ділянки внаслідок незаконної реєстрації права власності та обізнаність Іршавської міської ради про це, зокрема, й з листа Іршавського відділу Хустської окружної прокуратури від 28.03.2023, жодних заходів на захист інтересів держави, у тому числі позовного характеру органом місцевого самоврядування вжито не було. При цьому Іршавською міською радою листом від 03.04.2023 було ініційовано перед Іршавським відділом Хустської окружної прокуратури звернення до суду з позовною заявою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, у зв`язку із відсутністю можливості заявлення позову самостійно (а.с.145). Вказана бездіяльність Іршавської міської ради є підставою для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», про що повідомлено сільську раду листом від 02.05.2023, із зазначенням про намір звернення з позовом до суду в її інтересах. Відповідно до положень п.п. 38-40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуванні порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист відповідних прав та інтересів (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18). І лише щоб інтереси держави не залишились незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18 та від 08.02.2019 у справі № 915/20/80. З огляду на вищевикладене, враховуючи порушення інтересів держави та бездіяльність органу, який наділений повноваженнями по захисту державних інтересів, даний позов подано до суду прокурором відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Щодо доведеності факту вибуття земельної ділянки з володіння органу місцевого самоврядування поза його волею. Так, на підтвердження указаних обставин, зокрема, що відповідні рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] органом місцевого самоврядування не приймалися, прокурор посилається на листи-відповіді архівного відділу Хустської РВА від 04.02.2022, 25.10.2022, 25.11.2022 та 29.03.2023. У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Отже прокурором на підтвердження указаних вище обставин подано відповідні докази. При цьому вказані листи-відповіді архівного відділу є належними доказами, такі видані уповноваженими публічними особами, до відання яких належить зберігання документів і управління архівною справою та діловодством, і в листах міститься чітка інформація про відсутність даних про передачу відповідними рішеннями органу місцевого самоврядування земельної ділянки [PERSON] , тобто інформація яка входить до предмету доказування у даній справі. Щодо вирішення спору по суті. Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. За змістом статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Згідно із частинами першою та другою статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частинами першою, другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Указане положення кореспондується із частиною першою статті 153 ЗК України, за якою власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частинами другою та третьою статті 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Отже, зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Прокурор, обґрунтовуючи позовні вимоги, серед іншого, посилався на положення статей 387, 388 ЦК України та статті 152 ЗК України, й просив витребувати земельну ділянку у відповідача. Суди попередніх інстанції, з урахуванням статусу спірної земельної ділянки, яка є землею комунальної власності, зробили правильні висновки про можливість задоволення відповідної вимоги прокурора. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) вказано, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Крім цього, судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, провадження № 14-212цс21). Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256цс18). Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц, провадження № 61-13700св19 зазначив, що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом). Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації із землеустрою, повноваження органів виконавчої влади в частині затвердження цих проєктів регулюється статтею 118 ЗК України. Встановлено, що відповідного рішення Лозянською сільською радою, яке стало підставою для реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] не приймалося, що вказує на недобросовісне набуття останнім права власності на спірну земельну ділянку. Таким чином позов прокурора про витребування земельної ділянки з незаконного володіння у комунальну власність є належним чином обґрунтованим. При цьому суд також враховує, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України №. 712-р від 12.06.2020 «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Закарпатської області» визначено, що Лозянська сільська рада увійшла в склад Іршавської територіальної громади. У зв`язку із реалізацією реформи децентралізації влади і відповідно до ч.3 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою. Відповідно до ч.8 ст. 45 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження місцевої ради, обраної на позачергових, повторних або перших виборах, закінчуються в день відкриття першої сесії відповідної ради, обраної на наступних (чергових або позачергових) виборах. Згідно рішення першої сесії VIII скликання Іршавської міської ради від 17.05.2017, Іршавська міська рада є правонаступником Лозянської сільської ради. У статті 104 ЦК України також зазначено, що у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Таким чином, органом, уповноваженим управляти комунальним майном, яке знаходиться на території Іршавської міської ради є саме Іршавська міська рада, а тому позов вірно пред`явлено саме в інтересах Іршавської міської ради. Щодо застосування позовної давності Так, на віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність (три роки). У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обраховуватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів Указане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах: від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, провадження № 14-183цс18 (пункти 46, 48, 65, 66), від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18 (пункт 48). У даній справі встановлено, що факт відсутності рішень сільської ради про передання спірної земельної ділянки [PERSON] та набуття ним права власності на неї без достатніх правових підстав був виявлений прокурором з кримінального провадження № 12021071100000434 від 29.12.2021. Позов пред`явлено прокурором у вересні 2023 року, тобто в медах строку позовної давності. З урахуванням вищенаведеного позов прокурора слід задовольнити повністю. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь Закарпатської обласної прокуратури слід стягнути судовий збір за пред`явлення позову у розмірі 4324,95 грн. (а.с.146) та 1342 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

Outcome: approved