Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова, через свого представника Індутного-Шматько С.М. з позовною заявою до Департаменту патрульної поліції, в якій просить стягнути з бюджетних асигнувань моральну шкоду у розмірі 30000.00 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 10000.00 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 28.12.2023 командиром взводу № 2 роти № 1 батальйону № 4 УПП в Харківській області ДПП старшим лейтенантом поліції [PERSON] відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 126 КупАП, серії ААД 602210, згідно якого 28.12.2023 о 00 год. 19 хв. [PERSON] керував автомобілем «Nissan Note», державний номерний знак [NUMBER] , по вул. Клочківській, 174 у м. Харкові, при цьому був обмежений у праві керування транспортними засобами на підставі постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова ГТУ юстиції у Харківській області ВП № 41565486 від 07.05.2019. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.03.2024 у справі № 638/499/24 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 3 ст. 126 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. З пояснень [PERSON] зазначених у протоколі, вбачається, що він керував автомобілем в умовах воєнного стану при виконанні службових обов`язків відповідно до займаної посади. Про встановлення обмеження у праві керування транспортним засобом йому стало відомо лише під час зупинки транспортного засобу працівниками поліції 28.12.2023. Протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали не містили відомостей, які би вказували на наявність умислу на вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, а саме про те, що [PERSON] був обізнаний про накладене на нього обмеження. Позивач перебуває на військовій службі в Збройних силах України у званні майора, здійснює оборону м. Харкова та Харківської області. Вказані події завдали йому моральних страждань, внаслідок неправомірних дій поліції він був змушений витрачати кошти, час з метою відновлення порушених прав та законних інтересів, через що зірвалися його життєві плани, порушився звичний ритм життя. Погіршився стан здоров`я, що виразилось у постійному відчутті тривоги, безсонні, емоційній напрузі у зв`язку з соромом перед оточенням. Позивач перебував у постійному стресі у зв`язку з зухвалим порушенням законодавства України працівниками правоохоронного органу, приниженням авторитету, шкодою його репутації як військовослужбовця. Весь час до винесення остаточного рішення по справі він був змушений доводити суспільству свою порядність, адже незаконні дії поліції поставили під сумнів його чесне ім`я, підірвали його авторитет серед побратимів, принизили честь та гідність. Позивач вважає, що незаконні дії поліції були вчинені з метою його приниження. На це, зокрема, вказує факт того, що в матеріалах справи містився додаток до протоколу від 28.12.2023 року серії ААД № 602210, складений інспектором ВАП УПП в Харківський області ДПП старшим лейтенантом поліції Ольгою Шмідт, зі змісту якого вбачається, що в УПП Харківської області ДПП, є всі підстави вважати, що [PERSON] був ознайомлений з постановою державного виконавця № 41565486. Однак про цей додаток нічого не зазначено у додатках до протоколу від 28.12.2023, а також цей додаток не містив дати складання, що вказує на те, що такий доказ створений поліцією штучно та вже після 28.12.2023. Також, під час складення протоколу працівники поліції чинили психологічний тиск на [PERSON] , з метою отримання необхідних їм пояснень, стверджували, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння та поводили себе зухвало та агресивно. За викладеного позивач звернувся з позовом до суду та просить його задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 27 травня 2024 року відкрито провадженні в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Представником Департаменту патрульної поліції подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що відшкодування витрат на правову допомогу має компенсаторний характер, тобто таке відшкодування повинно бути спрямоване на компенсацію конкретних витрат, які документально підтвердженні, в даному випадку детальним описом виконаних робіт. Також, витрати на правову допомогу, за своєю суттю, є судовою витратою. Витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.04.2020 в справі № 925/1196/18. Аналогічних висновків, також, дійшов КГС ВС в постанові від 01.06.2020 в справі № 910/12945/19, вказавши наступне: « Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.». Враховуючи актуальну практику ВПВС та Верховного Суду та норми чинного законодавства, витрати, які особа зазнала у зв`язку з зверненням до адвоката чи іншого фахівця в галузі права не стягуються в справах про адміністративні правопорушення, які розглядаються за нормами КУпАП. Щодо заявленої суми відшкодування, зазначив, що достеменно не зрозуміло з яких розрахунків виходив позивач зазначаючи витрати саме в розмірі 10000 гривень, так як детального опису виконаних робіт не надано. Аналізуючи справу № 638/499/24 можна побачити, що представником позивача не вживались дії щодо участі в судових засіданнях, хоча він і направляв заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак не скористався такою технічною можливістю. Щодо моральної шкоди представник відповідача зазначив, що позивач вказує, що він оцінює моральну шкоду в розмірі 30000 гривень. В якості доказів наявності моральної шкоди, позивач лише обмежився посиланням на Постанову суду в справі № 638/499/24. Однак, сама наявність такого рішення не є презумпцією відшкодування моральної шкоди. Презумпція наявності моральної шкоди чинним законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи». В свою чергу, позивач на власний розсуд визначив не лише наявність моральної шкоди, а й її орієнтовний розмір відшкодування. Хоча невідомо, з яких розрахунків позивач виходив оцінюючи відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000 гривень. Таким чином, позивач, заявивши вимогу про відшкодування моральної шкоди, не привів правове підґрунтя для такої вимоги, належними та допустимими доказами не довів наявність моральної шкоди, визначив орієнтовний розмір відшкодування моральної шкоди на власний розсуд, що може мати не маті не компенсацію можливих моральних страждань, а безпідставне збагачення. Вважають, що заявлені позивачем вимоги є недоведеними та такими, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже не підлягають задоволенню. Представником Державної казначейської служби України подано письмові пояснення, в яких він просить суд відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що висновки позивача щодо наявності моральної шкоди ґрунтуються лише на наданих позивачем відомостях та не підтверджувались належним доказами, позивачем не доведено, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Вважають, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності дій департаменту патрульної поліції та наявності причинного зв`язку між шкодою і діями. Рішення суду від 27.03.2024 по справі № 638/499/24 про закриття справи про адміністративне правопорушення у відношенні позивача, ще не свідчить про завдану особі моральну шкоду, яка підлягає доведенню позивачем, відповідно до ст.ст.76,81 ЦПК України. Крім того, зазначили, що не можливо здійснити безспірне списання коштів безпосередньо з єдиного казначейського рахунку, оскільки списання коштів здійснюється з відповідних рахунків, відкритих для певної мети і лише після встановлення у законі про Державний бюджет України відповідних бюджетних призначень. Стягнення з органу Казначейства моральної та матеріальної шкоди не допускається, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів, що відповідає висновкам постанови Верховного Суду від 06.02.2019 по справі № 199/6713/14-ц та ухвалою ВССУ від 05.07.2017 по справі № 210/327/15-ц. за викладеного просили відмовити в задоволені позовних вимог повністю. Ухвалою суду від 30 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи до судового розгляду. Представник позивача - адвокат Індутний-Шматько С.М. подав заяву в якій зазначив, що позивач та його представник просять розглядати справу за їх відсутності. Позовну заяву підтримують у повному обсязі та наполягають на її задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Федюк Д.В. в судовому засіданні просив відмовити в позовних вимогах в повному обсязі з підстав викладених у відзиві, вказавши, що не визнають дії протиправними. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях прохав розглядати справу за його відсутності, врахувати пояснення зазначеному у ньому та відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача Департаменту патрульної поліції, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За загальним правилом ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Судом встановлено, що 28 грудня 2023 року командиром взводу № 2 роти № 1 батальйону № 4 УПП в Харківській області ДПП старшим лейтенантом поліції Скоромним С.В. відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №602210 за ч. 3 ст. 126 КУпАП, згідно якого [PERSON] 28 грудня 2023 року о 00 год. 19 хв. керувала автомобілем «Nissan Note», державний номерний знак [NUMBER] , по вул. Клочківській, 174 у м. Харкові, при цьому [PERSON] був обмежений у праві керування транспортними засобами на підставі постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Харкова ГТУ юстиції у Харківській області ВП № 41565486 від 07 травня 2019 року Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 березня 2024 року у справі № 638/499/24 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 3 ст. 126 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 07 лютого 2024 року [PERSON] підписав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Індутним-Шматько С.М., за згідно додатку до якого вони погодили гонорар за забезпечення захисту адвокатом прав та інтересів клієнта у справі №638/499/24, що перебуває у провадженні Дзержинського районного суду м.Харкова про притягнення клієнта до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.126 КУпАП, розмір фіксованого гонорару становить 10000.00 грн. Відповідно квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 07.02.2024 від [PERSON] на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 07.02.2024. Суд дослідивши матеріали справи дійшов до такого висновку. Згідно п.4 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до вимог ч.1 ст.2 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно вимог ч.1 ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1176 ЦК України регламентовано відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. І в частині 1 цієї статті зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Вирішуючи спір в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 10000.00 гривень, як зазначає позивач, спричиненої в наслідок незаконного складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції, суд виходить з того, що достовірно встановлено, що сума 10000.00 гривень це вартість наданої адвокатом позивачу правничої допомоги, а не шкода спричинена в наслідок незаконного складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції. У такому разі позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Згідно вимог ст.23 ЦК України, якою передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За приписами ст.1167 ЦК України, для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди. Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Юридичною підставою позадоговорної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Положеннями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000.00 гривень, як зазначає позивач, спричиненої в наслідок незаконного складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції, суд виходить з того, що достовірно встановлено, що відсутній процесуальний документ (постанова), стверджуючий, що позивач дійсно був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого, в даному випадку ч.3 ст.126 КУпАП, у зв`язку з чим підданий адміністративному стягненню, в даному випадку це міг бути: позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців, оскільки постановою суду справа про адміністративне правопорушення була закрита у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.126 КУпАП. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою. З огляду на викладене, суд виходить із недоведеності позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження розміру заподіяної йому моральної шкоди, та розмір якої у причинному зв`язку між шкодою і протиправними діяннями працівників патрульної поліції, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір його моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований. У такому разі позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Повертаючись до частини позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 10000.00 гривень, як зазначає позивач, спричиненої в наслідок незаконного складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції, суд знов наголошує на відсутність процесуального документу, стверджуючого притягнення позивача до адміністративної відповідальності з накладенням відповідного адміністративного стягнення. Складання патрульними поліцейськими протоколу про адміністративне правопорушення, в якому фіксується подія, не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні положень Кодексу України про адміністративне правопорушення, а є доказом відповідно до вимог ст.251 КУпАП. Встановлення наявності або відсутності в діях водія вини здійснюється виключно судом. Складання патрульними поліцейськими протоколу про адміністративне правопорушення не можна ототожнювати з поняттям - притягнення особи до адміністративної відповідальності. Вимогами ст.263 ЦПК України регламентовано, що судове рішення повинного гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно вимог ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов1язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях суду та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Хоча пункт 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, ;4909/04, параграф 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Оцінюючи надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed