Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

25\~червня 2024\~року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства «ОДЕСАГАЗ» про зобов`язання вчинити певні дії, у якій позивач просить зобов`язати АТ «ОДЕСАГАЗ» встановити індивідуальний лічильник споживання газу за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , а також зобов`язати АТ «ОДЕСАГАЗ» здійснити перерахунок спожитих об`ємів газу та надати його до відповідної газопостачальної компанії за період з дати звернення із заявою до відповідача, тобто, з 14.07.2023 року відповідно до норми споживання газу та до встановлення індивідуального лічильника газу, визначивши спожиті об`єми газу відповідно до норми споживання згідно Постанови КМУ від 27.02.2019 року №143. За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2024 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвала суду від 26 червня 2024 року разом із копією позовної заяви була направлена на адресу відповідача листом із рекомендованим повідомленням про вручення, та відповідно до сервісу перевірки статусу відправлень АТ «УКРПОШТА», відправлення вручене 10.07.2024 року. 26 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від відповідача надійшов відзив, та який був зареєстрований 29.07.2024 року, та у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Будь яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.12.2019 року №192383360 (а.с.4). Позивач є споживачем природного газу, а АТ «Одесагаз» - оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням позивача. Облік споживчого природного газу здійснюється за особовим рахунком № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] за допомогою будинкового вузла обліку ELSTER BK G 25 T, серійний номер 34555209, встановлений 01.05.2017 року. Відповідно до пунктів 2, 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про ринок природного газу» державне регулювання ринку природного газу здійснює регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства. Відповідно до частин 1-3 статті 18 Закону України «Про ринок природного газу» приладовий облік природного газу здійснюється з метою отримання та реєстрації достовірної інформації про обсяги і якість природного газу під час його транспортування, розподілу, постачання, зберігання та споживання. Приладовий облік природного газу здійснюється з метою визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягів його споживання та/або реалізації, на підставі яких проводяться взаєморозрахунки суб`єктів ринку природного газу. Постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у частині першій статті 2 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу". У статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вказано, що постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: 1) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2023 року; 2) для інших споживачів - з 1 липня 2011 року. З метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". Згідно ч.1 ст.6 Закону, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані: 1) забезпечити встановлення лічильників газу: а) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2023 року. З зазначеного вбачається, що відповідні суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території повинні були забезпечити встановлення лічильників природного газу для населення, яке використовує газ тільки для приготування їжі в строк до 01 січня 2023 року. Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року № 2494, оператор газорозподільної системи це суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Судом встановлено, що саме Акціонерне товариство «Одесагаз» є оператором газорозподільної системи. Тому, саме на АТ «ОДЕСАГАЗ» покладено обов`язок із забезпечення населення приладами обліку спожитого газу. У постанові Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 року у справі № 521/15669/21 вказано, що невстановлення Акціонерним товариством «Одесагаз» індивідуального лічильника позивачеві з посиланням на відсутність коштів та можливе його встановлення у майбутньому, на можливість його встановлення споживачем за власний кошт, на наявність загальнобудинкового лічильника газу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним. А задоволення вимоги позивача щодо зобов`язання Акціонерного товариства «Одесагаз» встановити індивідуальний лічильник обліку природного газу буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачеві індивідуального лічильника забезпечить оплату ним саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Таким чином, саме на Акціонерне товариство «Одесагаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживача є неправомірним. Зазначене узгоджується із постановою ВП ВС від 07.11.2018 по справі № 214/2435/17, де вказано, що Обов`язок встановити індивідуальні прилади обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем, який належить до такої категорії споживачів природного газу, як населення, покладено на газорозподільні організації. Таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів обліку та робіт з їх встановлення, оскільки відповідне фінансування уже закладено в тариф на оплату спожитого газу відповідно до ст. 6 Закону України від 16 червня 2011 року № 3533-VI «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». У постанові також зазначено що відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує їх права як споживачів. З урахуванням вимог ст. 5 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», ст. 2 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним. Саме на суб`єкт господарювання газорозподільну організацію покладений обов`язок встановлення лічильників газу для населення та лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Позивач неодноразово звертався до АТ «ОДЕСАГАЗ» із заявою про встановлення індивідуального приладу обліку спожитого газу. Так, відповідно до листа АТ «ОДЕСАГАЗ» від 18.07.2023 року №2007/26, [PERSON] запропоновано отримати рахунок на монтажні роботи з встановлення індивідуального лічильника газу. Вказано, що дата проведення монтажних робіт буде визначена після оплати рахунку. Тобто, в супереч вимогам чинного законодавства, відповідачем не було вжито заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт, а такий обов`язок було неправомірно покладено на [PERSON] . [PERSON] повторно звернулася до АТ «ОДЕСАГАЗ» із заявою про встановлення індивідуального приладу обліку спожитого газу, проте, листом від 24.05.2024 року №1984/26 їй повторно запропоновано отримати рахунок на монтажні роботи з встановлення індивідуального лічильника газу. Вказано, що дата проведення монтажних робіт буде визначена після оплати рахунку. На думку суду, відповідачем повторно в супереч вимогам чинного законодавства не було вжито заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт, а такий обов`язок було неправомірно покладено на [PERSON] . Окрім того, у статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вказано, що побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу. Зазначене ще раз свідчить, що забезпечення встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу це право споживача, але аж ніяк не його обов`язок а тому, оскільки АТ «ОДЕСАГАЗ» є оператором газорозподільної системи, саме на нього покладено обов`язок зі встановлення індивідуального лічильника, в тому числі за рахунок залучення будь-яких інших джерел фінансування. Покладання таких обов`язків на споживача суперечить вимогам чинного законодавства, що регулює суспільні відносини у цій сфері. За таких обставин, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання АТ «ОДЕСАГАЗ» встановити індивідуальний лічильник спожитого газу. Щодо позовної вимоги про здійснення перерахунку спожитих об`ємів газу, суд зазначає наступне. Так, за відсутності у будинку (квартирі) споживача індивідуального приладу обліку спожитого газу, такий облік може здійснюватися, зокрема, на підставі постанови КМУ «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку» від 16 травня 2002 року № 620 та постанови КМУ «Питання споживання природного газу» від 27 лютого 2019 року № 143. Задля того, аби встановити, яка з зазначених постанов підлягає застосуванню для обчислення розміру та вартості спожитого природного газу, необхідно встановити підстави та умови їх застосування. Так, згідно п.2 постанови КМУ «Питання споживання природного газу» від 27 лютого 2019 року № 143, вона підлягає застосуванню у разі відсутності лічильників газу. Тоді як у п.1 Постанови КМУ «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку» від 16 травня 2002 року № 620, це Тимчасове положення визначає порядок проведення розрахунків між постачальниками, операторами газорозподільних систем та споживачами природного газу у разі використання загальнобудинкових вузлів обліку природного газу, які складаються, зокрема, з лічильника природного газу та засобу дистанційної передачі даних (далі - будинковий вузол обліку) на будинок (групу будинків). Зазначені будинкові вузли обліку встановлюються на ввідних газопроводах на будинки, групу будинків. За таких обставин, постанова КМУ від 27 лютого 2019 року № 143 підлягає застосуванню у випадку відсутності у споживача будь-якого виду приладу обліку спожитого газу (як індивідуального так і колективного) тоді як постанова КМУ від 16 травня 2002 року № 620 підлягає застосуванню у випадку, коли облік природного газу здійснюється за допомогою загальнобудинкового вузла обліку природного газу. Вирішальним в даному випадку є встановлення судом законності облаштування багатоквартирного будинку загальнобудинковим вузлом обліку. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в чинній редакції, з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". Як вже зазначалося, Облік споживчого природного газу здійснюється за особовим рахунком № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] за допомогою будинкового вузла обліку ELSTER BK G 25 T, серійний номер 34555209, встановлений 01.05.2017 року. На момент встановлення будинкового лічильника, тобто, 01.05.2017 року застосовувалася редакція Закону від 01.10.2015 року, яка жодним чином не регулювала особливості встановлення будинкового лічильника природного газу у багатоквартирному будинку. Дане питання було врегульовано редакцією закону від 20.01.2018 року. Звертаючись до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч.2 ст.5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Звертаючись до рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції, Конституційний Суд України вказав на те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. За загальновизнаним принципом права зворотної дії не можуть мати не тільки закони, інші нормативно-правові акти, які встановлюють юридичну відповідальність (санкції юридичних норм), а й усі інші закони, нормативно-правові акти (диспозиції та гіпотези норм, що в них містяться). ЄСПЛ у своєму рішенні по справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 року нагадав, що ретроспективність цивільного законодавства категорично не заборонена нормами Конвенції і в даному випадку може бути застосована. Тим не менше, коли питання стосується ефективного засобу правового захисту, цей засіб правового захисту має існувати з достатньою мірою певності. У зв`язку з цим Суд дотримується думки, що застосування зворотного в часі цивільного процесуального законодавства порушуватиме принцип правової визначеності й буде несумісним із нормами закону, якщо він позбавляє особу доступу до засобів правового захисту, які мали б бути ефективними згідно з положеннями п. 1 ст. 35 Конвенції. Елементом змісту принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). У звіті Венеціанської комісії наголошується, що правова визначеність вимагає, щоб правові норми були зрозумілими й точними і мали на меті гарантування того, що ситуації й правовідносини будуть передбачуваними. Зворотна дія не відповідає принципу правової визначеності, щонайменше у кримінальному праві (відповідно до ст. 7 ЄКПЛ), оскільки особи повинні знати наслідки своєї поведінки; але також і в цивільному та адміністративному праві, оскільки це може впливати на права і законні інтереси. У постанові Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 року у справі № 521/15669/21 вказано враховуючи положення ЦК України, Закону Україні «Про захист прав споживачів», Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] з огляду на протиправність односторонніх дій газорозподільної організації щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу без згоди на це співвласників відповідного багатоквартирного будинку, незалежно від того, вчинені вони до 20 січня 2018 року чи після цієї дати, а тому і про протиправність дій газорозподільної організації щодо визначення обсягів спожитого газу на підставі показників такого загальнобудинкового лічильника в оспорюваний позивачем період. З зазначеного вбачається, що відсутність згоди співвласників будинку на встановлення будинкового приладу обліку спожитого газу свідчить про протиправність дій оператора газорозподільної системи. Зі змісту відзиву вбачається, що при встановленні 01.05.2017 року будинкового лічильника за адресою: [ADDRESS] не з`ясовувалася згода чи відсутність на це згоди у співвласників будинку. Доказів зворотного надано не було. Тому, нарахування спожитих об`ємів газу відповідно Постанови КМУ «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку» від 16 травня 2002 року № 620 у даному конкретному випадку не допускається, а застосовуванню підлягає постанова КМУ «Питання споживання природного газу» від 27 лютого 2019 року № 143. Зважаючи на зазначене, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині у повному обсязі.

Outcome: approved