Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить стягувати з відповідача аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі від заробітку (доходу) батька, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Вимоги стягнення аліментів у твердій грошовій сумі обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх обов`язків щодо утримання неповнолітньої дитини. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено\~суддю Тімченко О.В. Суддя ухвалою від 20 червня 2024 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заперечень проти такого порядку розгляду справи не поступило. З дотриманням\~вимог цивільного\~процесуального законодавства\~відповідачу рекомендованим\~листом з\~повідомленням про\~вручення скеровано\~ухвалу про відкриття провадження разом з позовною заявою з додатками за зареєстрованим місцем проживання, отриманими з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманими у порядку ст.187 ЦПК України. У зв`язку із проставленням у поштовому повідомленні відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою» відповідач у порядку п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України вважається таким, якому вручено судове рішення. При застосуванні норм права у порядку ч.4\~ст.263\~ЦПК України суд ураховує висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18, від 01 грудня 2023 року у справі № 591/4832/22: довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою»\~вважається\~належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання повідомлення. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 з покликанням на практику Європейського суду з прав людини у справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) висловлено правову позицію про те, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Судом вжито передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення відповідача та створено умови для реалізації принципу змагальності сторін. Відзив на позов відповідачем не подано та жодних клопотань не заявлено. Представником позивача подано клопотання про звернення до компетентного суду Республіки Польща із судовим дорученням про вручення судових документів (позовної заяви) відповідачу. Розглядаючи подане клопотання суд ураховує, що наявність такого не є безумовною підставою для обов`язкового задоволення, а вирішується з урахуванням вимог процесуального законодавства. Відповідно до ч.1 ст.498\~ЦПК України у разі, якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. За положеннями\~ст.4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус»\~Єдиний державний демографічний реєстр, зокрема, використовується для обліку інформації про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи. Декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою\~\~ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою. Особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування)\~ст.ст.3,\~4 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». \~ \~ \~ \~Як зазначалось вище, за отриманими у порядку ст.187 ЦПК України відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ця ж адреса зазначена у рішенні Сихівського районного суду м.Львова від 18 червня 2021 року у справі № 464/1956/21, яким розірвано шлюб між сторонами. Позивачем жодним чином не спростовано таких даних. Твердження про проживання відповідача у Республіці Польща, на яке покликається позивач, який користується професійною правничою допомогою адвоката, але не надає жодних доказів на доведення таких обставин та не заявляє клопотання про витребування таких відомостей, базується на припущеннях, а тому правове підґрунтя для звернення до іноземного суду із судовим дорученням відсутнє. Наведене зумовлює відхилення клопотання. Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. \~ \~ \~ \~Вирішуючи цивільно-правовий спір між сторонами по суті, суд дійшов наступного висновку. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України). У відповідності до ст.ст.12, 13, 81\~ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях. При застосуванні норм права суд ураховує сформовану позицію Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року), за якою обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Сторони, шлюб між якими розірвано, є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що проживає разом з матір`ю. Такі обставини підтверджуються письмовими доказами: свідоцтвом про народження, рішення суду, витяги з реєстру Львівської територіальної громади. Відповідно до ст.51\~Конституції України та ст.180\~СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Виходячи з положень ст.ст.141,181,182 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд ураховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного зобов`язані розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як регламентовано ч.2 ст.150 СК України, батьки піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Указане кореспондується із вимогами ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», якою передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Наведені положення закону дають підстави для висновку, що аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів та їх розмір, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, її гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом розміру прожиткового мінімуму на дитини, її потреб, зважаючи на обов`язок обох батьків брати участь в матеріальному утриманні дитини. Як виснував Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц, за своєю суттю аліменти є коштами, покликаними забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Ураховуючи однозначну необхідність у витратах на гармонійний розвиток дитини до її повноліття, виходячи із засад справедливості, справедливості, добросовісності і розумності сімейного законодавства (ч.9 ст.7 СК України), відсутності підтвердження виконання відповідачем обов`язків щодо утримання дитини, з останнього слід стягувати аліменти на користь позивача на утримання їх дитини у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно. Указаний розмір не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (мінімальний гарантований розмір аліментів). Наведене у своїй сукупності свідчить, що заявлені вимоги позивача про стягнення аліментів є підставними та\~позов підлягає\~до задоволення,\~у даному випадку суд погоджується із слушними доводами позивача. У матеріалах справи відсутні відомості, які б доводили протилежне та спростовували даний висновок суду, який узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства (ст.3 ЦК України,\~ст.2 ЦПК України). Відповідач знехтував своїми процесуальними правами, жодних пояснень та доказів, які б досліджувалися судом, не надав. За відсутності відзиву суд вирішив справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Суд роз`яснює, що за приписами ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із положеннями ч.1 ст.191\~СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову в порядку ч.1 ст.430\~ЦПК України допускається негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Оскільки позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів звільнений від сплати судового збору\~відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір», то за приписами ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає до стягнення розмір судового збору.

Outcome: approved