Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначає, що 25 вересня 2020 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем укладено кредитний договір № 326955324 від 25.09.2020 року. 28.11.2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» відступило ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» належні йому права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, у тому числі право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 326955324. 31.12.2020 року ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» уклали Додаткову угоду № 26 до Договору факторингу № 28/1118-01 відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти текст Договору у новій редакції. 20.10.2022 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 20102022, за умовами якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належне йому право вимоги до відповідача, у тому числі на суму заборгованості за основною сумою кредиту та нарахованими процентами. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, припинила здійснення платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка становить 21\~542,28 грн. та складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 10\~152,00 грн. та суми заборгованості за відсотками в розмірі 11\~390,28 грн. У зв`язку з викладеним просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати по справі. Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 27.02.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. 27.05.2024 представник відповідача адвокат Синявський Володимир Валерійович, надав відзив на позовну заяву, у якій вказав, що відповідно до розрахунку за кредитним договором відповідач повністю погасила заборгованість за кредитним договором № 326955324 від 25.09.2020 року перед первісним позикодавцем. Окрім того позивачем не надано доказів на підтвердження надання кредиту відповідачеві, а саме у матеріалах справи відсутні будь які документи про день надання кредиту. Зазначає, що пролонгація кредитного договору не відбулася, оскільки додаткова угода від 29.10.2020 року до кредитного договору № 326955324 від 25.09.2020 року не містить підпису відповідача. Наголошує, що позивачем не надано жодного документу, який би підтверджував послідовність передачі права вимоги від первісного позикодавця до фактора ТОВ «Таліон Плюс» та від фактора ТОВ «Таліон Плюс» до позивача. Крім того, первісний позикодавець у своєму листі наводить дату передачі права вимоги 28 грудня 2020 року, а позивач надав до матеріалів справи додаткову угоду № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, датовану 31 грудням 2020 року. При цьому ця додаткова угода не містить документа, який підтверджує передачу права вимоги до відповідача за кредитним договором № 326955324 від 25.09.2020 року. Тобто в матеріалах справи відсутній документ, який би підтверджував існування договірних зобов`язань між первісним позикодавцем та ТОВ «Таліон Плюс» станом на 28.12.2020 року. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову, оскільки вимоги є необґрунтованими, надуманими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. 28.05.2024 року представник позивача через систему «Електронний суд» подала відповідь на відзив, у якому вказала, що договір було підписано позичальником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, одноразовий персональний ідентифікатор MNV8B96V, відправлено 25.09.2020 22:39:44 на номер мобільного телефону вказаний ним під час заповнення заявки на отримання кредиту + 380637494685. Одноразовий персональний ідентифікатор було введено позичальником у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства введено 25.09.2020 22:44:32, після чого позичальник натиснув кнопку «ТАК», що є підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відразу після вчинених дій, товариством було перераховано грошові кошти на банківську карту [NUMBER] , що належить позичальнику, що слугує доказом того, що позичальник акцептував оферту товариства. Отже, договір укладений в електронному варіанті та з електронним підписом. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою Логіна Особистого кабінету і Пароля Особистого кабінету кредитний договір між позичальником та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не був би укладений. Тому укладення кредитного договору відповідало внутрішній волі позичальника. Звертає увагу, що відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», а саме того, що відповідні кошти не були зараховані на картковий рахунок позичальника, вказаний у договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких. Окрім того відповідно до умов кредитного договору, позичальник зобов`язався повернути грошові кошти, сплатити проценти та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах передбачених договором. У розрахунку заборгованості за договором ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» відображено суму виданого кредиту та деталізовано порядок нарахування відсотків з 26.09.2020 до 27.12.2020. У розрахунку міститься інформація щодо проведення відповідачем оплат на рахунок ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА»: 29.10.2020 у розмірі 1 224,00 грн.; 28.11.2020 у розмірі 3 220,00 грн.; 09.12.2020 у розмірі 12 500,00 грн. дані кошти розподілені на погашення відсотків, та лише 1 848,00 грн. на оплату тіла кредиту, відповідно до умов договору та Правил надання грошових коштів у позику. Вищевказані оплати є підтвердженням визнання відповідачем заборгованості за Кредитним договором, відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 526/405/13. У розрахунку заборгованості за Договором ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» міститься інформація від 28.12.2020 щодо відступлення прав вимоги за кредитним договором в сумі 10 152,00 грн. за тілом боргу та 3 279,02 грн. заборгованості за відсотками. Відповідно до умов договору з 28.12.2020 по 13.02.2021 нарахування відсотків було продовжено ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС». Окрім того кредитний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, тому кінцева дата строку кредиту є лише датою повернення кредиту, а не датою закінчення строку дії кредитного договору. Тобто, нарахування заборгованості здійснювалось у відповідності до умов договорів та додатків до них, саме через неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань і було нараховано суму заборгованості, яку позивач просить стягнути. На підставі викладеного просила позов задовольнити у повному обсязі. 17.06.2024 року представник відповідача, адвокат Синявський В.В. подав до суду письмові пояснення на позовну заяву, у яких вказав, що первісний позикодавець у своєму листі наводить дату передачі права вимоги 28 грудня 2020 року, а позивач надав до матеріалів справи додаткову угоду № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, датовану 31 грудням 2020 року. При цьому ця додаткова угода не містить документа, який підтверджує передачу права вимоги до відповідача за кредитним договором № 326955324 від 25.09.2020 року. Тобто в матеріалах справи відсутній документ, який би підтверджував існування договірних зобов`язань між первісним позикодавцем та ТОВ «Таліон Плюс» станом на 28.12.2020 року. А тому всі подальші передачі права вимога в тому числі до позивача є необґрунтованими. Відповідно до наданого позивачем платіжного доручення 25.09.2020 року відповідач отримала 12 000 грн. кредиту строком на 30 днів під 0,17% за кожен день користування кредитом. Термін повернення кредиту в розмірі 12 000 грн. сплив 26.10.2020 року. За цей період первісний позикодавець нараховував відсотки в розмірі 12 000 грн * 0,17% = 20,4 грн. * 30 днів = 612 грн. У подальшому первісний позикодавець нараховував 1,7% процентів за кожен день прострочення. Відповідач внесла платіж в рахунок погашення кредиту 29.10.2020 року в розмірі 1 224 грн. Таким чином, за період з 26.10.2020 по 29.10.2020 первісний позикодавець нараховував відсотки в сумі 12 000 грн * 0,17% = 204,00 грн. * 3 дні = 612 грн. 12 000 грн + 612 грн. + 612 грн. 1 224 грн = 12 000 грн. заборгованості по тілу кредиту станом на 29.10.2020 року. Наступний платіж відповідач внесла 28.11.2020 року в розмірі 3 220 грн. За цей період первісний позикодавець мав нараховувати відсотки в розмірі 12 000 грн * 1,7% = 204,00 грн. * 30 днів = 6 120 грн. Таким чином весь внесок відповідача був зарахований на сплату лише частини відсотків. Розмір заборгованості станом на 28.11.2020 року був 12 000 грн. тіла кредиту та (6 120 грн. - 3 220 грн.) = 2 900 грн. відсотків за кредитом, але первісний позикодавець продовжував вважати, що відповідач має борг станом на 28.11.2020 в загальному розмірі 14 288,00 грн., а станом на 29.11.2020 року в розмірі 20 612 грн, додавши 6 324,00 грн. боргу за один день, не навівши жодної цьому підстави. Надалі відповідач внесла платіж 09.12.2020 року в розмірі 12 500,00 грн. За цей період первісний позикодавець мав нарахувати відсотки в розмірі 12 000 грн * 1,7% = 204,00 грн. * 11 днів = 2 244 грн. Таким чином розмір відсотків за кредитом мав складати 2 900 грн. + 2 244 грн. = 5 144 грн. Тому внесений платіж в розмірі 12 500 грн мав розподілитися таким чином: 5 144 грн. в рахунок сплати відсотків, а 7 356 грн. в рахунок сплати тіла кредиту. Розмір заборгованості за тілом кредиту станом на 09.12.2020 року був 12 000 грн. - 7 356 грн. = 4 644 грн., тоді як з наданого первісним позикодавцем розрахунку бачимо, що станом на 09.12.2020 року він вважав, що розмір лише відсотків за кредитом складає 10 652,00 грн. Надалі відповідно до наданого первісним позикодавцем розрахунку 28.12.2020 відповідач внесла 13 431,02 грн. платежу. За цей період первісний позикодавець мав нарахувати відсотки в розмірі 4 644 грн. грн * 1,7% = 78,95 грн. * 19 днів = 1 500,05 грн. відсотків. Внесок відповідача в розмірі 13 431,02 грн. повністю перекриває розмір залишку заборгованості. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, у відповіді на відзив просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідно до укладеного 25.09.2020 року з ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» договору № 326955324 відповідач отримала кредит у розмірі 12\~000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності і зобов`язався виплатити кредитодавцю суму кредиту та проценти за користування кредитом в порядку та у строки визначені договором. Даний договір підписано відповідачем електронним підписом MNV8B96V (а.с. 5-6). 2910.2020 року відповідач уклала з ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» додаткову угоду до договору № 326955324 від 25.09.2020 р., відповідно до умов якого строк, на який був наданий кредит продовжується на 30 днів (а.с. 7). Так, згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч.3). Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Так, [PERSON] уклала з ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» договір № 326955324. Відповідно до п. 1.1 за цим договором Товариство зобов?язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 12\~000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно з п. 1.3, 1.4, 1.5 цього договору. Відповідно до п. 1.2 кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником. Відповідно до п. 1.3 на період строку, визначеного п. 1.2 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,17 відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Відповідно до п. 1.4 у випадку користування кредитом понад строк, встановлений п. 1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 відсотків від суми кредиту за кожний день користування кредитом, відповідно до чого позичальником зобов?язується сплатити Товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом. У відповідності до умов укладеного договору в електронній формі, кошти надаються позичальнику в безготівковій формі на банківську картку вказану власноруч позичальником при укладанні кредитного договору, а саме: 4149-49 XX -XXXX -6183. Товариство умови договору виконало у повному обсязі, а саме надали відповідачу кредитні кошти у розмірі 12\~000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 51d94f02-675e-49ed-b24e-97c5ce0ca4c0 (а.с. 90 зворот). До теперішнього часу боржник свої зобов`язання не виконав, лише частково сплатив заборгованість за договором № 326955324 у розмірі 16\~944,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.94-95). Таким чином, зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог за договором про надання кредиту. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. У силу припису статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на відповідача. Оскільки вимог про визнання договору №326955324 від 25.09.2020 року недійсними (неукладеними) не заявлено, договору з іншим змістом відповідачем не надано, в матеріалах справи наявна лише копії даного договору, відповідачем не спростовувано існування між сторонами договірних відносин. За таких обставин, суд дійшов до висновку про доведеність позивачем юридичного факту укладання договору № 326955324 від 25.09.2020 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] 28.11.2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» відступило ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» належні йому права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, у тому числі право грошової вимоги до відповідача за договором № 326955324 (а.с. 99-104). 31.12.2020 року ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» уклали Додаткову угоду № 26 до Договору факторингу № 28/1118-01 відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти текст Договору у новій редакції (а.с. 8-10). 20.10.2022 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 20102022, за умовами якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належне йому право вимоги до відповідача, у тому числі на суму заборгованості за основною сумою кредиту та нарахованими процентами, право на одержання яких належить ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», право вимоги заборгованості до відповідача підтверджується відповідним витягом з реєстру боржників (а.с. 11-13). З розрахунку заборгованості за договором № 326955324 від 25.09.2020 р. вбачається заборгованість в суму 21\~542,28 грн. (а.с. 14). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 р. у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. Таким чином, можна зробити висновок, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, провадження № 61-13587св20. На підтвердження відступлення прав вимоги, позивач разом з відповіддю на відзив надав суду копію договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 року, реєстр прав вимог № 2 від 06.03.2023, платіжну інструкцію № 19474 від 10.03.2023 року. Таким чином перехід права вимоги до позивача відбувся із дотриманням вимог законодавства, окрім того договори про відступлення прав недійсними не визнавалися та на даний час не скасовані, що у свою чергу спростовує доводи представника відповідача про не доведеність відступлення права вимоги. Також суд звертає увагу, що згідно з правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Аналогічної правової позиції дотримується і КЦС ВС в постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 278/1679/13-ц. У зазначеній постанові ВС зауважив, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про перехід права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. Відповідно до реєстру прав вимоги № 2 від 06.03.2023 до договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 21\~542,28 грн., з яких: 10\~152,00 грн. сума заборгованості по основному боргу, 11\~390,28 грн. сума заборгованості по відсоткам. Відповідно до витягу з реєстру прав вимог № 114 від 28.12.2020 року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 13\~431,02 грн., з яких 10\~152,00 грн. заборгованість по основному боргу, 3\~279,02 грн. заборгованість по відсоткам. У свою чергу представник відповідача у відзиві заявляє, що відповідач повністю сплатила заборгованість за договором № 326955324, водночас не надає жодних доказів на підтвердження цього, зокрема квитанцій про сплату або виписку по картковому рахунку, яка могла б слугувати належним доказом виконання зобов?язання. Окрім того ні відповідач ні її представник не заявляли жодних клопотань про витребування доказів, які б могли б підтвердити факт сплати заборгованості за договором № 326955324 від 25.09.2020 року. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого відповідачем на виконання зобов?язання нею було сплачено грошові кошти трьома платежами на загальну суму 16\~944,00 грн., які у свою чергу були розподілені на оплату тіла кредиту та відсотків і станом на 28.12.2020 року заборгованість по тілу кредиту становить 10\~152,00 грн., заборгованість по відсоткам 3\~279,02 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 326955324 наданого ТОВ «Таліон плюс» станом на 06.03.2023 року загальна заборгованість становить 21\~542,28 грн., з яких 10\~152,00 грн. заборгованість по основному боргу, 11\~390,28 грн. заборгованість по відсоткам. У свою чергу суд зазначає, що поданий позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором із ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (а.с. 14) не містять інформації про процентну ставку, яка застосована, про підстави нарахування процентів поза межами строку кредитування, про підстави припинення нарахування процентів за наявності вказівки про прострочення кредиту і т.п. Не містить підстав таких обґрунтувань і позовна заява. Із цього розрахунку слідує, що проценти за користування кредитними коштами нараховувалися боржнику і поза межами строку кредитування. Обґрунтовуючи такі вимоги, позивач посилається на те, що у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.02.2024 по cправі № 911/94/23 зазначено: «…договір, який є обов`язковим для його сторін, містить в собі погоджені ними умови, на яких сторони домовилися реалізувати свої права та обов`язки, тобто виконати свою частину зобов`язання. Кожна зі сторін у зобов`язанні після узгодження своєї волі, вираженої у формі договору, має розумні сподівання добросовісного дотримання і виконання домовленостей з боку іншої сторони. Водночас зобов`язання, невиконане боржником перед кредитором у повному обсязі протягом строку дії договору, продовжує своє існування до його повного і належного виконання або ж припинення в регламентований договором спосіб, якщо інше не визначено таким договором або законом. Верховний Суд наголошує, що таке невиконане зобов`язання має виконуватися або припинятися на вже погоджених сторонами у договорі умовах, незважаючи на визначений строк дії такого договору. Закінчення строку дії договору не дає сторонам права відійти від узгоджених в угоді умов, на яких має бути досягнута мета правовідношення, та діяти на свій власний розсуд…» Тобто, кредитний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, тому кінцева дата строку кредиту є лише датою повернення кредиту, а не датою закінчення строку дії кредитного договору. Тобто, нарахування заборгованості здійснювалось у відповідності до умов договорів та додатків до них, саме через неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань і було нараховано суму заборгованості, яку позивач просить стягнути. Розрахунок заборгованості (а.с. 96) вчинено ТОВ «Таліон плюс» за період з 28.12.2020 до 13.02.2021, з якого не можна зробити висновок, за який період і за якою відсотковою ставкою було нараховано, зокрема, проценти за користування кредитом. У той же час, Велика Палата Верховного Суду у п. 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 висловила правову позицію, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Зокрема, суд виснував: «Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України». Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу) (п. 81). У пунктах 84-87 цієї постанови ВП ВС констатовано: зі спливом строку кредитування позичальник не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України (п. 84); очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними (п. 85); невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України (п. 86); надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця (п. 87). Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (п. 91 згаданої вищи постанови ВП ВС). Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від28.03.2018у справі № 444/9519/12 (пункти53,54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 пункт6.19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від таких висновків. Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування на підставі умов договору, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 у п.114 зауважила: «сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх». Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин (п. 120). З врахуванням наведених норми вільного законодавства та судової практики суд прийшов до висновку,що у пункті 2.3.договору про надання фінансового кредиту №11012-12/2021 від 14.12.2021 сторонами було передбачено тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). За таких обставин, суд вважає, що слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Отже, оскільки строк кредитування за договором № 326955324 від 25.09.2020 (з урахуванням Додаткової угоди від 29.10.2020 року) закінчився 28.12.2020 року, у момент відступлення права вимоги то доведеним є розмір заборгованості [PERSON] за цим договором в розмірі 13\~431,02 гривень, з яких 10\~152,00 гривень сума заборгованості за тілом кредиту і 3\~279,02 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Така позиція суду ґрунтується на висновках ВП ВС, зроблених у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 про те, що якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру (п. 100). Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. У свою чергу суд критично ставиться до фактів наведених представником відповідача у відзиві, оскільки вони не підтвердженні належними доказами та спростовуються матеріалами справи. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково та стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 13\~431,02 грн., що виникла внаслідок порушення кредитних зобов`язань відповідачем. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відсоток задоволеності позовних вимог складає 62,3 %, тому до стягнення з відповідача на користь ТОВ ФК ЄАПБ підлягає стягненню судовий збір за подання позову до суду в розмірі 1 672 грн. (2 684 грн х 62,3 %). На підставі приведеного вище,

Outcome: approved