Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «Українська залізниця» та просить суд стягнути з відповідача заробітну плату (матеріальну допомогу при мобілізації) в розмірі 14\~620,00 гривень. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що він перебуває з відповідачем в трудових відносинах, займає посаду провідника пасажирського вагону у ВП «Криворізька пасажирська вагонна дільниця» філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця». 07.03.2022 відповідач видав наказ № 110/ОС «Про особовому складу», відповідно до якого він увільнений з 02.03.2022 від роботи у зв`язку з мобілізацією. 21.02.2024 за порадою колеги, він звернувся до відповідача із заявою про надання інформації про зазначену заробітну плату з посиланням на п. 3.2.28 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки, яка чинна по цей час. 05.03.2024 відповідач повідомляє його листом-відмовою № 30/ПКВЧ від 05.03.2024 «Про надання інформації», яким був повідомлений про невиплату двох посадових окладів, що склались на день мобілізації, обґрунтовуючи це Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та рішенням правління від 15.03.2022 та рішенням правління від 14.03.2022 № Ц45\\31. Тому у зв`язку з тим, що відповідач не виплатив належну йому суму заробітної плати, виходячи з розміру його посадового окладу 7\~310,00 грн., він змушений звернутися до суду, оскільки враховуючи вимоги частин 2,3 статті 97 КЗпП України сторони погодились, що пункт 3.2.28 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки, залізничникам, відповідно до якої мобілізованим на військову службу, погоджено надавати одноразову матеріальну допомогу у розмірі двох посадових окладів (місячних тарифних ставок) що склалися на день мобілізації, є обов`язковими для сторін. Ухвалою суду від 15 травня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. На виконання вимог ухвали суду, представником відповідача АТ «Українська залізниця» надано відзив на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що статтею 7 Закону України «Про вирішення колективних трудових спорів (конфліктів» передбачено, що розгляд колективного трудового спору (конфлікту) з питань встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту здійснюється примирною комісією, а виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень здійснюється трудових арбітражем. Пунктом 1.1.4 Рішення правління АТ «Укрзалізниця» (протокол № Ц-54/31) від 14.03.2022 передбачено, що додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. Тому спір між сторонам щодо оскарження невиплати матеріальної допомоги виник не з трудових правовідносин між сторонами, а стосується функціонування АТ «Укрзалізниця» в умовах воєнного стану та всіх працівників АТ «Укрзалізниця». Указаний спір виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень, а відтак цей спір є колективним, виходячи з чого безпосереднє вирішення в судовому порядку інших колективних трудових спорів законодавством не передбачено. При цьому позивач не звертався до керівництва Криворізької вагонної дільниці філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» із заявою про виплату матеріальної допомоги при мобілізації. Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54 Комт) було погоджено Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України, яка є стороною Галузевої угоди та профспілкою до складу якої входить ряд первинних профспілкових організацій та яка об`єднує найбільшу кількість працівників АТ «Укрзалізниці». Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54 Комт) Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, [PERSON] працює з червня 2014 року у Виробничому підрозділі Криворізька пасажирська вагонна дільниця філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» та займає посаду провідника пасажирського вагона резерву провідників з посадовим окладом згідно штатного розпису у 2022 році 7\~310,00 грн. З 02 березня 2022 року [PERSON] мобілізований до ЗСУ та перебуває на військовій службі. На підставі наказу від 07.03.2022 № 110/ОС [PERSON] провідника пасажирського вагона резерву провідників увільнено від роботи з 02.03.2022 на час знаходження в штаті батальйону територіальної оборони м. Кривого Рогу до дня фактичної демобілізації зі збереженням середнього заробітку та місця роботи. Згідно статті 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року № 3356-XII, зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно статті 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Частиною другою статті 97 КЗпП України визначено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Так, з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин залізничників, між Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), як органом управління залізничним транспортом, та профспілками, що діють в галузі, в особі їх виборних органів (профспілки) було укладено Галузеву угоду на 2002-2006 роки, де відповідно до останніх змін дію угоди продовжено на 2014/2015 роки. Згідно п. 2.1 Угоди, положення Галузевої угоди в повному обсязі поширюються на працівників основної і промислової діяльності залізниць, працівників підприємств і організацій, підпорядкованих Укрзалізниці. Працівників апарату Укрзалізниці, виборних та штатних працівників профспілкових органів, а також працівників акціонерних товариств, корпоративні права яких передані в управління Укрзалізниці. Угода набирає чинності з 01 січня 2002 року і діє до укладення нової угоди (п. 2.2.). Пунктом 3.2.28 Галузевої угоди, чинної на момент звернення позивача до суду, сторонами угоди погоджено, що залізничникам, мобілізованим на військову службу, надавати одноразову матеріальну допомогу у розмірі двох посадових окладів (місячних тарифних ставок), що склалися на день мобілізації. Позивач [PERSON] 21.02.2024 звернувся до роботодавця із заявою щодо виплати вказаного виду допомоги, однак відповідачем листом від 05.03.2024 повідомлено про невиплату двох посадових окладів, що склались на день мобілізації, обґрунтовуючи це Указом Президента від 24.02.2022 № 64/2022, Законом України № 21-36-ІХ від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та рішенням правління від 14.03.2022 № Ц45\\31. Відповідно до статті 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Норма статті 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст.22, 58 Конституції України, ст.9 КЗпП України, суд дійшов висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотньої сили. Виходячи з наведеного вище, суд вважає, що дії відповідача щодо невиплати позивачу одноразової матеріальної допомоги мобілізованим на військову службу, у сумі 14\~620,00 грн. є неправомірними. Стосовно заяви сторони відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності, то статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. У частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова ВСУ від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved