Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного 26 червня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Золочівського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис 74. Позов мотивує тим, що перебувають у шлюбі, в якому у них народились діти: [INFO] донька [PERSON] та [INFO] донька [PERSON] . Після народження першої доньки, чоловік поїхав за кордон, де перебуває на даний час, з того моменту почались непорозуміння, постійні сварки, відповідач не належно виконував свої батьківські обов`язки, не давав достатньої матеріальної допомоги, кошти довелось випрошувати і нагадувати про сім`ю та дітей. Закордоном чоловік вів розгульний спосіб життя з іншою жінкою, про що стверджували дзвінки від неї та його поведінка. Для збереження сім`ї, переїхала до чоловіка закордон для спільного проживання на орендоване житло. Однак, повторно пересвідчилась у його зрадах, незрозумілій поведінці в її сторону і по відношенню до дітей, тому повернулась з ними в Україну. Неодноразово розмовляла з чоловіком, постійно надавала шанс на примирення, однак це не дало жодного результату. Шлюбні стосунки припинені з березня 2024 року, подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим. Сім`я фактично припинила своє існування, внаслідок постійних стресів, сварок, скандалів, перестала проявляти турботу до чоловіка, охололи почуття, що призвело до втрати духовних та фізичних зв`язків між ними. Шлюб існує формально, такий суперечить її інтересам та інтересам дітей. Просить позов задоволити. Сторони у судове засідання не з`явились, хоча повідомлялись про таке належно та вчасно, однак подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, відповідач також визнав позов та не заперечив про його задоволення. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 14 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено до судового розгляду на 10 вересня 2024 року. Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року розгляд справи відкладено до 24 вересня 2024 року через неявку сторін, позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] сторони зареєстрували шлюб 26 червня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Золочівського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис 74. У шлюбі у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є небажання позивачки будувати у подальшому сімейні стосунки через різне відношення до інституту сім`ї, внаслідок яких втрачено почуття любові, поваги у подружжя, припинено подружні стосунки, не ведеться спільне господарство, шлюб існує формально. Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Положення ст.24 СК України визначають, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Зокрема, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» від 12 червня 2014 року наголошено на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. Частина перша ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява N 44647/98). Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Матеріалами справи встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені і відновлювати такі наміру не мають. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі\~сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті права подружжя та дітей. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач позов визнає, тому шлюб між сторонами необхідно розірвати, оскільки такий носить виключно формальний характер. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1211 грн. 40 коп., згідно квитанції №70370798 від 13 серпня 2024 року. З огляду на викладене та враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що позивачу необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 605 грн. 70 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідача необхідно покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 605 грн. 70 коп. судового збору.

Outcome: approved