Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулось до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячої води. В обґрунтування позову зазначено, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: кв. [ADDRESS] . Вони отримують послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води та від них не відмовлялися у встановленому законом порядку, однак не виконують свої зобов`язання щодо належної та у повному обсязі оплати спожитих житлово-комунальних послуг, внаслідок чого у відповідачів наявна заборгованість за період з 01.05.2018 по 31.10.2021 - за спожиті послуги з централізованого опалення у розмірі 18 738,64 грн та за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 80 029,10 грн. Зокрем заборгованість відповідачів за період з 01.11.2021 за спожиті послуги з централізованого опалення складає 11 827,40 грн та за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води складає 30 331,18 грн. Крім того позивач вказує, що у відповідачів існує непогашена заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період до 01.05.2018, що складає 55 005,07 грн. Інформацією щодо права власності на вказану квартиру позивач не володіє, оскільки інформація щодо власників квартир, отриманих у власність до 01.01.2013 перебуває у володінні КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», у зв`язку із чим позивач просить суд витребувати з КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» відомості про право власності/користування об`єктом нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Серед іншого позивачем зазначено, що на підставі Договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», позивач набув право вимоги до відповідачів з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 55 005,07 грн. Надання послуг до 01.05.2018 відповідачам здійснювалося на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21.07.2005 №630, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511). Відповідачі від послуг централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у встановленому законодавством порядку не відмовлялися (не відключалися), а тому мають виконувати свій обов`язок по сплаті наданих послуг, оскільки є споживачами за наявною інформацією у позивача. Ураховуючи зазначене позивач просить стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 14947,11 грн, заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 40 057,96 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у розмірі 18738,64 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 80 029,10 грн, заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 11 827,40 грн, заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 30 33,18 грн. Також позивач просить стягнути з відповідачів витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн та судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 938,97 грн. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н. О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано у КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» відомості про право власності/користування об`єктом нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ухвала про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками, а також копія ухвали про витребування доказів, направлялись за місцем їх зареєстрованого місця проживання згідно інформації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА: [ADDRESS] . Поштові відправлення направлені [PERSON] та [PERSON] вручено адресатам, що підтверджується зворотніми повідомлення про вручення поштового відправлення. На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надало відомості про те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.12.2006 квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у рівних частках по 1/3 кожному. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали заперечення на позовну заяву, у яких вказали, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 125 121,65 грн. за період з липня 2015 року по грудень 2020 року слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Крім того звернули увагу на те, що заборгованість за період з липня 2015 року по травень 2018 року виникла перед іншою особою - ПАТ «Київенерго», яке не зверталося до відповідачів із вимогою щодо погашення заборгованості. У відповіді на заперечення на позовну заяву КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» просило залишити їх без задоволення, позовні вимоги про стягнення зазначеної у позові заборгованості задовольнити у повному обсязі. Позивачем зазначено, що позов пред`явлено до відповідачів у межах строку позовної даності з урахування вимог постанов КМУ від 11.03.20202 №211, від 25.04.2023 №383, Закону України від 30.03.2020 №540 -ІХ та п. 12 і п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України. Позивач вказує також на те, що заяви відповідачів про застосування строку поовної давності є фактично визнанням ними пред`явлених Підприємством вимог. Відповідачі не надали суду доказів на спростування наданих позивачем розрахунків заборгованості та доказів на підтвердження виконання нимими зобов`язань по оплаті послуг. При цьому також відсутні докази відмови відповідачів від отримання послуг із централізованого опалення та постачання гарячої води. Позивач звернув увагу, що не є універсальним правонаступником ПАТ «Київенерго», оскільки ним лише прийнято право вимоги до юридичних та фізичних осіб щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідачу [PERSON] ухвала про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками направлялась за його зареєстрованим місцем проживання згідно інформації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА: [ADDRESS] . Згідно наявної у матеріалах справи довідки про причини повернення/досилання конверт повернувся до суду із відмітками «повертається» «за закінченням терміну зберігання». Частина 1 ст. 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі № 910/22873/17 Верховний Суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Зазначене також узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 13.05.2024 по справі №755/4829/23. Судом також враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене відповідачу належним чином. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача [PERSON] за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач [PERSON] не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про розгляд справи, відзив на позовну заяву не подав, суд прийшов до висновку про можливість вирішення питання про стягнення заборгованості. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні не подавалися. З підстав наведених вище, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного Договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Мешканцям будинку, в якому розташована квартира відповідачів, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води надаються комунальним підприємством виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго». Відповідно до Додатку № 1 та Додатку № 2 до Договору про відступлення права вимоги (цесії) №602-18 від 11 жовтня 2018 року позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за особовим рахунком № [NUMBER] у сумі 14 947,11 грн та 40 057,96 грн відповідно. Особою, з якою укладено договір № 081019101530100, зазначено « [PERSON] ». Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту укладання та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Отже, з 01.05.2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго». Звертаючись до суду, позивач вказав, що відповідачі користуються послугами, але не виконують зобов`язання по сплаті заборгованості за надані послуги з центрального опалення та постачання гарячої води. Свої зобов`язання відповідачі не виконують, внаслідок чого у них виникла заборгованість у значному розмірі. З наданих позивачем копій відомостей реєстрації параметрів теплоспоживання, корінців нарядів, що видавались на включення (відключення) опалення, акту про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи, звітів, акту про готовність вузла комерційного обліку теплової енергії до роботи, акту прийняття теплового вузла обліку відомостей обліку встановлено, що для будинку за адресою: [ADDRESS] , безперебійно надавались послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Так, правовідносини з постачання ЦО та ЦПГВ (Послуги) регулюються Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Поставою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (Правила) та іншими нормативно-правовими актами у сфері житлово-комунальних послуг. Крім того, з 01.05.2018 року, на них поширювалася дія Закону Україн «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-ІV. Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Згідно п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодних та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживач, який не має квартирних засобів обліку, оплачує послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. На виконання вимог Закону від 24.06.2004 КП «Київтеплоенерго» на основі типового договору підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 року № 34 (5085). Надання послуг до 01.05.2018 року мешканцям вказаного будинку здійснювалося на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21.07.2005 № 630, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511). Зміст зазначеного договору відповідає змісту типового договору, затвердженого Постановою. Такі договори є договорами приєднання, а отже можуть бути укладені лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови. Частиною 7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» було визначено, що договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. Квартира [ADDRESS] , під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води. Проте відповідачі протягом тривалого часу своєчасно не сплачують за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Положеннями п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч. 1 ст. 68 Житлового кодексу України, підп. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення встановлено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно пунктів 5, 10 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З огляду на те, що зобов`язання по оплаті вартості житлово-комунальних послуг покладається на споживача законом, відсутність оформленого між сторонами письмового договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати таких послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно з розрахунками позивача сума заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за вказаною адресою перед позивачем за період з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року становить за спожиті послуги з централізованого опалення - 18 738,64 грн., за послуги з централізованого постачання гарячої води 80 029,10 грн., за період з 01 листопада 2021 року заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії - 11 827,40 грн. та за послуги з постачання гарячої води заборгованість за період з 01 листопада 2021 року складає 30 331,18 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник мас право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує (ч. 1-4 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що належить йому, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно переліку споживачів послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання, зазначених в додатках до договору про відступлення права вимоги від 11.10.2018 року № 602-18 особовий рахунок № [NUMBER] за вказаною адресою закріплений за [PERSON] . Крім того, як встановлено із інформації за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА, відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно наданої Київською міською радою «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформації, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у рівних частках по 1/3 кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.12.2006 року. Таким чином, оскільки відповідачі зареєстровані за зазначеною адресою у період в який виникла заборгованість, що свідчить про споживання ними наданих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, відтак наявність підстав для стягнення із відповідачів заборгованість за спожиті до послуги за період до 01 травня 2018 року, а також у період з 01 травня 2018 до 31 жовтня 2021 року та за період з 01 листопада 2021 року. Згідно статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Зі змісту ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що споживач, зокрема зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, зазначений обов`язок споживача оплачувати вчасно та в повному обсязі житлово-комунальні послуги, а також брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території, проведенню ремонту, визначений нормами ЖК України, а саме ст. ст. 68, 156, 162. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідачі зареєстровані та є власниками у рівних долях (по 1/3 кожний) квартири [ADDRESS] , а отже вони всі отримують житлово-комунальні послуги та є їх споживачами. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Зважаючи на те, що відповідачі є споживачами послуг, оплату яких вчасно та регулярно не здійснюють, що призвело до утворення заборгованості. Згідно з розрахунками позивача сума заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за вказаною адресою відповідачів перед позивачем є наступною: за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 14947,11 грн., за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 40057,96 грн., за період з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року становить за спожиті послуги з централізованого опалення - 18 738,64 грн., за послуги з централізованого постачання гарячої води 80 029,10 грн., за період з 01 листопада 2021 року за спожиті послуги з постачання теплової енергії - 11 827,40 грн.; за період з 01 листопада 2021 року за послуги з постачання гарячої води - 30 331,18 грн.. Суд бере надані позивачем розрахунки заборгованості до уваги, оскільки вони відповідачами у ході розгляду справи не спростовані. Розрахунок заборгованості на послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, було здійснено позивачем за тарифами, які закріплені Розпорядженнями КМДА, інформація про які є загальнодоступною та загальновідомим фактом, офіційно опублікована. Відповідачами не надано доказів на спростування наявності вказаної заборгованості перед позивачем. Будь -яких доказів на сплату повністю або частково відповідачами вказаної заборгованості за надані послуги матеріали справи не містять. При цьому, під час судового розгляду відповідачі [PERSON] та [PERSON] просили суд застосувати при вирішенні спору наслідки спливу строку позовної давності до заявлених позивачем вимог за період з липня 2015 року по грудень 2020 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України установлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.». ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS - CоV - 2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувалася до серпня 2023 року. З 12.03.2020 року до 30.06.2023 року на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанов КМУ від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами). З 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із-за військової агресії РФ проти України. Згідно п. 12 і п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Позивачем нарахування спірних платежів до 01.05.2018 року здіснено з липня 2015 року, а тому з урахуванням зазначених вище норм закону та п. 12 і п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України заява відповідачів про застосування строків позовної давності до позовних вимог до 01.04.2017 є обгрнутованою. Разом з тим, суд приймає до уваги посилання сторони позивача на п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, визначені ЦПК України, продовжуються на строк дії карантину з 12.03.2020 року, і ними не було пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, спожитих з квітня 2017 року. А відтак, строк позовної давності продовжується в силу дії ст. 257 ЦПК України, а вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за період з 01.04.2017 по 31.08.2023 року підлягають задоволенню. Відтак твердження відповідачів щодо пропущення строку позовної давності із вимогами про стягнення заборгованості за спожиті послуги з 01.04.2017 року по грудень 2020 року не можуть бути прийняті до уваги. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи, що відповідачі не надали доказів про виконання своїх обов`язків щодо сплати за надані послуги, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідачі на користь позивача заборгованість за спожиті за перод з 01.04.2017 року по 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 5 582,79 грн., заборгованість за спожиті за період з 01.04.2017 року по 01.05.2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 27 630,94 грн., заборгованість за спожиті за період з 01.05.2018 року по 31.10.2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 18 738,64 грн., заборгованість за спожиті за період з 01.05.2018 року по 31.10.2021 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 80 029,10 грн., заборгованість за спожиті з 01.11.2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 11827,40 грн., заборгованість за спожиті з 01.11.2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 30 33,18 грн. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із відповідачів у розмірі 2 878,04 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто по 979, 65 грн. з кожного. Також на відповідачів суд покладає обов`язок по сплаті судових витрат, які понесені позивачем за отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 30,00 грн, тобто по 10 грн з кожного, що підтверджується квитанцією від 25.07.2023 року. Однак витрати по сплаті комісії банку у розмірі 3,00 грн не підлягають відшкодуванню позивачу, оскільки у розумінні приписів ст. 141 ЦПК України не є судовими витратами. На підставі викладеного та

Outcome: partial