Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача борг за договором позики від 12.07.2018 в розмірі 67 850,00 доларів США, а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 12.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, який оформлено у виді розписки. Відповідно до вказаного договору, [PERSON] була надана та, відповідно останнім, отримана грошова сума в борг у розмірі 68 200,00 доларів США. З моменту надання коштів відповідачем частково повернуто борг в сумі 350,00 доларів США, та станом на дату звернення в суд залишок боргу становить 67850,00 доларів США. На виконання вимог ст. 1049 ЦК України, позивач 30.12.2022 направив відповідачу лист-вимогу про повернення коштів. Зазначений лист відповідач отримав 07.01.2023, однак залишок суми боргу не повернув та свої зобов`язання за укладеним договором в повному обсязі не виконав. З огляду на те, що відповідач не бажає в добровільному порядку повернути суму отриманого боргу, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом та просить суд стягнути із відповідача на користь позивача основну суму боргу в примусовому порядку. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 03.04.2023 справу було передано за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. 03.05.2023 справа надійшла до канцелярії Подільського районного суду м. Києва та, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.05.2023, було визначено для розгляду справи головуючого суддю Будзан Л.Д. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 08.05.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 16.05.2023 у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. В серпні 2023 року до суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заяву до [PERSON] , в якій позивач за зустрічним позовом просив визнати недійсним договір позики від 12.07.2018, який укладено між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено про те, що [PERSON] не укладався із [PERSON] договір позики, кошти в борг не передавались та розписка про отримання коштів позивачем підписана не була. Відповідач [PERSON] є партнером по бізнесу позивача за зустрічним позовом, та з метою розвитку бізнесу позивач звернувся до відповідача із пропозицією спільно вкласти кошти в бізнес-проект. Однак, жодних розписок про отримання грошей в борг позивач не підписував. З огляду на відсутність у позивача волевиявлення на укладення договору позики, яке б відповідало його внутрішній волі, позивач вказує, що, в силу вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, цей правочин є недійсним. Посилаючись на викладене, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) вимушений звернутись до суду із вказаною зустрічною позовною заявою. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики було прийнято до спільного розгляду із первісним позовом, та об`єднано в одне провадження. У вересні 2023 року до суду від відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] фактично отримав кошти в борг, про що свідчить письмова розписка, яка містить підпис [PERSON] . Зазначена розписка містить дані про сторін та розмір коштів, які були передані позичальнику та отримані ним в борг. Крім того, відповідач вказує, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано доказів того, що між сторонами існували правовідносини відмінні від тих, що випливають зі спірного договору позики, а також доказів на підтвердження належного виконання позичальником своїх зобов`язань. Подача безпідставного зустрічного позову про визнання договору недійсним фактично свідчить про введення суд в оману та затягування розгляду справи за пред`явленими первісними позовними вимогами. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29.09.2023 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27.11.2023, у справі поновлено провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12.01.2024 матеріали справи були направлені до КНДІСЕ для проведення призначеної ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29.09.2023 судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30.05.2024 у справі поновлено провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.08.2024 у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач за первісним позовом в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі та участі його представника. Первісні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в первісному позові підстав, в задоволені зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з`явився та явку свого представника не забезпечив. Судом про розгляд справи сторона відповідача за первісним позовом повідомлялась належним чином. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 12.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, відповідно до якої [PERSON] вказав про отримання від [PERSON] в борг грошових коштів в сумі 68 200 доларів США. Зазначена розписка написана [PERSON] власноруч, та факт отримання грошей в борг засвідчено ним особисто із проставленням дати, підпису та власних даних. Однак, відповідач за первісним позовом свої зобов`язання щодо повернення грошей в повному обсязі не виконав, повернувши позивачу лише суму в розмірі 350,00 доларів США, а решта суми боргу в розмірі 67850,00 доларів США повернута не була. 30.12.2022 позивач направив відповідачу лист вимогу про повернення коштів за договором позики, який було отримано відповідачем 07.01.2023. Однак, зазначена вимога позивача залишена відповідачем без належного реагування, та залишок коштів за договором в сумі 67850,00 доларів США повернуто не було. Доказів на спростування зазначених обставин стороною відповідача за первісним позовом суду надано не було. Крім того, відповідно до висновку експерта КНДІСЕ від 13.05.2024 № 1953/24-32, підписи в оригіналі розписки від 12.07.2018, наданої [PERSON] , були виконані [PERSON] , що беззаперечно вказує на обізнаність відповідача про наявність договору позики та, відповідно, наявність боргових зобов`язань перед позивачем. Позивач за первісним позовом вказував, що відповідач кошти за договором позики в обумовлені строки в повному обсязі не повернув, добровільно повертати борг відмовляється, а відтак наявні підстави для стягнення коштів за договором в примусовому порядку. Сторона відповідача за первісним позовом вказувала на те, що фактично кошти відповідачем отримані не були, між сторонами відсутні боргові зобов`язання, розписка не була підписана відповідачем, та не відповідала його волевиявленню, а відтак первісні позовні вимоги є безпідставними, та наявні підстави для визнання спірного договору недійсним, що свідчить про обґрунтованість зустрічних позовних вимог. Перевіряючи обґрунтованість первісних позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Як передбачено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стороною позивача за первісним позовом пред`явлено вимогу про стягнення коштів за договором позики від 12.07.2018 в сумі 67850,00 доларів США, та доведено наявність боргових зобов`язань відповідача за вказаним договором. Стороною відповідача в ході розгляду справи не спростовано обґрунтування первісних позовних вимог, а також не доведено наявність підстав для визнання зазначеного договору недійсним. Суд звертає увагу на те, що 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13 Верховний суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи знайшли об`єктивне підтвердження первісні позовні вимоги, стороною відповідача доводи позову достатніми доказами не спростовані, а відтак суд вважає, що наявні підстави для примусового стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 12.07.2018, в зв`язку з чим первісні позовні вимоги підлягають задоволенню. В частині зустрічних позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне. В обґрунтування зустрічних позовних вимог сторона позивача вказувала, зокрема, на те, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини позики, договір позики між ними не укладався, грошові кошти відповідачем позивачу фактично не передавались, розписка не була ним підписана, а відтак наявні підстави для визнання договору позики недійсним. Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог сторона відповідача вказувала на фактичне отримання позивачем коштів в борг, та відсутність доказів недійсності правочину. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність зустрічних позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що за приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України. Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що між сторонами не було укладено договору позики, та те, що цей договір є недійсним, оскільки, суду в розрізі ст. 76, 81 ЦПК України не надано достатніх та переконливих доказів на спростування укладення між сторонами договору позики, не одержання коштів від позикодавця, а також того, що позивач за первісним позовом договір не підписував та не мав відповідного волевиявлення на укладення спірного договору. Так, в ході розгляду справи було проведено судову почеркознавчу експертизу, та, відповідно до висновку експерта КНДІСЕ від 13.05.2024 № 1953/24-32, підписи в оригіналі розписки від 12.07.2018, наданої [PERSON] , були виконані [PERSON] , що беззаперечно вказує на обізнаність відповідача про наявність договору позики та, відповідно, наявність боргових зобов`язань перед позивачем. Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що між сторонами були відсутні договірні відносини позики, фактично коштів за договором позики він не отримував, та розписку не підписував, що свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення оспорюваного договору позики, та наявність підстав для визнання цього договору недійсним, суд до уваги не приймає, оскільки ці посилання достатніми та належними доказами не підтверджено, та повнісю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, висновком судового експерта, а інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним судом в ході розгляду справи встановлено не було. Окремо суд звертає увагу на те, що з часу укладення між сторонами договору позики, яка була оформлена розпискою, позивачем за зустрічним позовом не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, в т.ч. в зв`язку із тим, що розписка особисто ним не підписувалась, зі змісту розписки вбачається, що позичальник частково повертав кошти позикодавцю, та фактично зустрічні вимоги були пред`явлені після подачі до суду позову про стягнення боргу за правочином, а відтак посилання відповідача за зустрічним позовом на те, що пред`явлені зустрічні позовні вимоги свідчать про небажання позивача виконати зобов`язання за оспорюваним договором позики є слушними та такими, що заслуговують на увагу. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено ті обставини на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено, та стороною позивача не доведено, а відтак суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 13420 грн 00 коп. слід стягнути із відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом. На підставі викладеного та

Outcome: approved