Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

У жовтні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила визначити місце проживання малолітньої дочки сторін [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю. В обґрунтування позову зазначала, що з 12 червня 2021 року вона та [PERSON] перебувають у шлюбі, від шлюбу вони мають дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із матір`ю. Позивач подала до суду також позов про розірвання шлюбу сторін. Матір повністю опікується інтересами дочки, піклується про неї, займається її вихованням, слідкує за розвитком і здоров`ям дитини. Весь час дочка проживала разом із нею, дитина прив`язана до матері. Вона (позивач) ніколи не перешкоджала та не має наміру перешкоджати батькові дитини [PERSON] у спілкуванні з дочкою. Відповідач іноді приходить до дочки, проте у зв`язку з цим виникають проблеми, він погрожує відібрати дочку, що ускладнює виконання їхніх усних домовленостей. Враховуючи, що між сторонами наявний спір щодо місця проживання дитини, дочка весь час проживає із матір`ю, між нею і дитиною існує міцний зв`язок матері та дочки, просила визначити місце проживання малолітньої дочки сторін [PERSON] разом із матір`ю. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Грибова І.В. у судовому засіданні позов підтримали повністю, просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позов визнає повністю та не заперечує проти його задоволення. Третя особа Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області у судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання, у якому просила суд розглянути справу за відсутності їхнього представника. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що 12 червня 2021 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , яка проживає разом із матір`ю. 17 квітня 2024 року заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухваленим у цивільній справі № 367/7694/23, шлюб між сторонами розірвано. Постановою Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 23 травня 2024 року ВП № 75092731 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 369/17668/23, виданого 08 травня 2024 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на дитину [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 7000 грн., щомісяця, у межах суми платежу за один місяць. Із витягів з реєстру Борщагівської територіальної громади№ 2023/007683720 та № 2023/007683528 від 25 вересня 2023 року вбачається, що зареєстрованим місцем проживання малолітньої дочки сторін [PERSON] , [INFO] , та позивача [PERSON] є адреса: [ADDRESS] . Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27801328 та № 27801318 від 07 жовтня 2014 року, свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] від 08 липня 1997 року, вказана квартира належить на праві спільної часткової власності батькам позивача [PERSON] і [PERSON] в рівних частках, кожному по частки. У ч. 3 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 5 СК України закріплено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ст. 9 вказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-II встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього ж Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно із ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 виклав правовий висновок та зазначив, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить про те, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 зазначив, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 28 лютого 2024 року виконавчим комітетом Борщагівської сільськи ради Бучанського району Київської області як органом опіки та піклування прийнято рішення за № 111/1 про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Із зазначеного висновку Органу опіки та піклування вбачається, що на теперішній час малолітня [PERSON] , 2021 року народження, проживає разом із матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання задовільні, кімнати облаштовані меблями і технікою. У помешканні дотримуються санітарно-гігієнічних норм. Для дитини створені всі необхідні умови для повноцінного розвитку і виховання. Матір дитини [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Батько дитини [PERSON] проживає окремо. На засіданні комісії батько дитини [PERSON] повідомив, що не заперечує проти визначення місця проживання дочки разом із матір`ю [PERSON] . На підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Борщагівській сільській раді Бучанського району Київської області від 21 лютого 2024 року Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи визнання позову відповідачем [PERSON] , висновок Органу опіки та піклування, вік дитини, фактичне проживання малолітньої дочки сторін [PERSON] разом із матір`ю, приймаючи до уваги якнайкращі інтереси дитини, суд дійшов висновку, що найкращим інтересам дитини буде відповідати її проживання разом із матір`ю, тому суд вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дочки сторін [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з наведеного вище, враховуючи, що позивач [PERSON] ухвалою суду від 10 жовтня 2023 року звільнена від сплати судового збору, суд вважає, що із відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved