Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

12\~липня 2024\~року позивач\~звернулася до\~суду з\~позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги\~обґрунтовує тим,\~що у\~період з\~01\~грудня 1990\~року по\~28\~квітня 2016\~року вона,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] перебували\~в зареєстрованому\~шлюбі,\~який було\~розірвано рішенням\~Локачинського районного\~суду Волинської\~області (справа\~№ 160/698/15-ц). Згідно з\~протоколом засідання\~правління колгоспу\~ім.\~Кірова с.\~Маньків Локачинський\~р-н\~від 06\~листопада 1991\~року №\~11,\~було заслухано\~заяву колгоспника\~ [PERSON] ,\~який просив\~продати будинок,\~в якому\~вони проживають.\~13.12.1991\~ [PERSON] \~придбав за\~договором купівлі-продажу\~належний колгоспу\~ім.\~Кірова житловий\~будинок,\~договір зареєстровано\~у Виконавчому\~комітеті Холопичівської\~сільської Ради\~народних депутатів\~за №\~25.\~Згідно з\~книгою погосподарського\~обліку №\~13\~Холопичівської сільської\~ради за\~1991-1995\~роки за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~були зареєстровані\~такі громадяни:\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] .\~На даний\~час в\~погосподарському обліку\~зареєстровані [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] .\~Тобто,\~з 1991\~року позивач\~проживає у\~спірному будинку,\~там була\~прописана (зареєстрована).\~Відповідач проживає\~за іншою\~адресою:\~ [ADDRESS] . Згідно з\~випискою з\~погосподарської книги\~№ 2\~за 2016-2023\~роки Холопичівської\~сільської ради\~по особовому\~рахунку №\~ [NUMBER] \~житловий будинок\~з надвірними\~спорудами належить\~ [PERSON] ,\~ [INFO] . Після розірвання шлюбу відповідач виїхав зі спірного будинку та 26.05.2017 одноосібно провів державну реєстрацію права власності на будинок. Наприкінці червня 2024 року виконавчий комітет Затурцівської сільської ради Володимирського району Волинської області надіслав повідомлення про те, що згідно заяви власника будинку [PERSON] від 18.06.2024 року її було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що є співвласником спірного будинку у рівних частках з відповідачем, та оскільки цей факт не визнається відповідачем, змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Також позивачем вказано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи: сплачений судовий збір у сумі 7641,41 грн, очікувана сума за надання правничої допомоги адвокатом 10000 грн. Просить визнати за нею, [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Ухвалою судді від 18 липня 2024 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 07 серпня 2024 року, у якому за клопотання представника позивача оголошено перерву до 11 вересня 2024 року. 07 серпня 2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги визнає. Однак, заперечує стосовно витрат за надання правової допомоги орієнтовно в сумі 10000 грн, мотивуючи тим, що заходи досудового врегулювання позивачем не проводилися. Проте, такі заходи могли вирішити вимоги поставлені в суді щодо визнання за позивачем право власності на 1/2 частини будинку [ADDRESS] в досудовому порядку. Просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини будинку [ADDRESS] . Позивач та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовну заяву з підстав, зазначених у ній та просили задовольнити позов та стягнути судові витрати. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнали з підстав зазначених у відзиві на позов, просили позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 01 грудня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Холопичівською сільською Радою Локачинського району Волинської області, актовий запис № 19, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01 грудня 1990 року. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилося на « [PERSON] » (а.с. 7). Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 28 квітня 2016 року даний шлюб було розірвано (а.с. 8). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Позивач стверджує, що сторонами у шлюбі було набуто житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано за відповідачем [PERSON] . У архівному витязі з протоколу засідання правління колгоспу ім. Кірова с. Маньків Локачинський р-н від 06 листопада 1991 року № 11, виданого Державним архівом Волинської області 10 лютого 2016 року за № 362/01/20, міститься наступний текст: « СЛУХАЛИ: Заяви колгоспників [PERSON] (так в документі) … які просять продати будинки в яких вони проживають. РІШИЛИ: Продати [PERSON] (так в документі) … будинки в яких вони проживають по балансовій вартості за мінусом зносу» (а.с. 9). Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 13 грудня 1991 року між головою колгоспу імені Кірова [PERSON] та [PERSON] , вчинено продаж [PERSON] житлового будинку, критого шифером, загальною житловою площею 50 кв.\~м. за 3606 карбованців (а.с. 10). Із довідки виконавчого комітету Затурцівської сільської ради Волинської області № 225 від 28 червня 2024 року вбачається, що згідно книги погосподарського обліку № 13 Холопичівської сільської ради за 1991-1995 роки були зареєстровані у тому числі такі особи: голова домогосподарства [PERSON] та дружина [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до виписки з погосподарської книги № 2 за 2016-2023 роки Холопичівської сільської ради Локачинського району Волинської області, яка видана виконавчим комітетом Затурцівської сільської ради Волинської області 28 червня 2024 року за № 224, по особовому рахунку № [NUMBER] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами належить [PERSON] , [INFO] , та знаходиться на земельній ділянці 0,25 га для обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] , рік побудови будівлі 1965 р., матеріал стін цегляний (а.с. 12). Також суд встановив, що згідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а. с. 14-15). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 вказаної постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18 та від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17. Як вбачається з постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Тобто, придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Протилежного суду не доведено. 07 серпня 2024 року представник відповідача [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому [PERSON] позовні вимоги визнає (а.с. 34-35). Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Враховуючи зазначені обставини та беручи до уваги, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності обставин, які визнаються відповідачем, або добровільності їх визнання, а також те, що спірне нерухоме майно сторони придбали під час перебування в шлюбі, суд дійшов висновку, що житловий будинок\~за адресою:\~ [ADDRESS] є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] , і кожному з них належить право власності на 1/2 частину спірного будинку, а тому наявні підстави для задоволення позову. Щодо вирішення питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно із ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві представник позивача [PERSON] зазначила орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, що становить 10000 грн. Представником позивача надано суду договір №20/2024 про надання правничої допомоги від 10 липня 2024 року, укладений між адвокатом Спіріною Ю.П. та [PERSON] , ордер на надання правничої допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Спіріною Ю.П., додаткову угоду №01 від 11.09.2024, з якої вбачається види юридичних послуг, наданих позивачу та їх вартість, а саме: вивчення та правовий аналіз документів, надання консультацій клієнту, вивчення законодавства та судової практики, підготовка процесуальних документів для подання до суду (всього 7 год.) 8478,40 грн, участь у 2 судових засіданнях 3000 грн, всього 11478,40 грн, з врахуванням співмірності 10000 грн, квитанцію до прибуткового касового ордера №05/24 на суму 10\~000 грн. (а.с. 33, 46-47) У судовому засіданні представник [PERSON] зазначив, що оскільки відповідач визнав позов, то до стягнення підлягає 50 % витрат на правову допомогу адвоката, однак обґрунтованих доводів щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу зі складністю справи представник не надав. Аналізуючи вищевикладене та обсяг наданих адвокатом Спіріною Ю.П. послуг та виконаних робіт у даній справі, відсутності клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката з відповідним обгрунтуванням, з врахуванням положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, яка регулює питання про повернення позивачу 50% тільки судового збору, а не інших витрат, зважаючи на важливість справи для позивачки, суд дійшов висновку, що вимога [PERSON] про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката підлягає до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, з огляду на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, необхідно повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову до суду, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved