Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про визнання недієздатною його матері [PERSON] , [INFO] . Заява обґрунтована тим, що [PERSON] , [INFO] проживає разом із заявником та є інвалідом з дитинства ІІ групи. Протягом останніх років остання через свій вік і стан здоров`я потребує стороннього догляду, оскільки не може самостійно собі забезпечити нормальне життя і самообслуговування, а тому потребує постійного стороннього догляду і опіки через свій стан здоров`я. Заявник в свою чергу проблем зі здоров`ям немає, не зловживає спиртними або наркотичними засобами та не перебуває на обліку у психоневрологічному або наркологічному диспансері. Відсутність рішення суду про визнання недієздатною [PERSON] ставить під загрозу захист її здоров`я, майнових і немайнових інтересів, які вона за станом здоров`я не може самостійно здійснювати. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2024, цивільну справу № 758/4331/23 (номер провадження 2-о/758/21/24) передано судді Подільського районного суду м. Києва Петрову Д.В., оскільки суддю [PERSON] відраховано зі штату Подільського районного суду м. Києва, згідно Наказу № 1/02-02 від 11 січня 2024 року «Про відрахування зі штату Подільського районного суду м Києва». В судовому засіданні заявник [PERSON] висловлював позицію щодо висновку експертизи, заяву просив задовольнити. Представник особи, відносно якої розглядається клопотання [PERSON] надав пояснення відносно висновку експертизи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до частини першої статті 39, частини першої статті 40 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це. Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша - третя статті 41 ЦК України). Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги. Так, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] проживає разом із заявником та є інвалідом з дитинства ІІ групи. Протягом останніх років остання через свій вік і стан здоров`я потребує стороннього догляду, оскільки не може самостійно собі забезпечити нормальне життя і самообслуговування, а тому потребує постійного стороннього догляду і опіки через свій стан здоров`я. Згідно з частиною третьою статті 297 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до частини першої статті 298 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Висновок про недієздатність фізичної особи необхідно робити, перш за все, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи, в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого в особи виникає абсолютна неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 619 Рябцевої О.В. , наявний у [PERSON] психічний розлад носить хронічний перебіг, але це не відноситься до категорії хронічного стійкого психічного розладу, згідно з ч. 1 ст. 39 ЦК України. Остання за своїм психічним станом здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Висновок судово-психіатричного експерта є повним і чітким, не викликає сумнівів у його правильності, ґрунтується на дослідженні медичної документації, матеріалів цивільної справи, амбулаторному дослідженню психічного стану [PERSON] та не суперечить наявним у справі доказам. У випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у цивільному провадженні, сторони мають право заявити клопотання про призначення повторної експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цими висновками та зазначивши вимоги до повторної експертизи, чого заявником зроблено не було. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Висновок експерта відноситься до засобів доказування на підставі частини другої статті 76 ЦПК України. Обов`язкове призначення судом експертизи визначено статтею 105 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначено, що призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що заяву [PERSON] , заінтересовані особи: [PERSON] , Управління соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна слід залишити без задоволення. Судові витрати, пов`язані з провадженням справи про визнання фізичної особи недієздатною або обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, відносяться на рахунок держави (ч. 2 ст. 299 ЦПК України).

Outcome: dismissed