Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором надання позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту, № 0931295200 від 13 лютого 2020 року в сумі 48375,88 грн, покликаючись на невиконання взятих на себе зобов`язань. \~ \~ \~ \~Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено\~суддю Тімченко О.В. Суддя ухвалою від 20 травня 2024 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заперечень проти такого порядку розгляду справи не поступило. З дотриманням\~вимог цивільного\~процесуального законодавства\~відповідачу рекомендованим\~листом з\~повідомленням про\~вручення скеровано\~ухвалу про відкриття провадження разом з позовною заявою з додатками за зареєстрованим місцем проживання за відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, отриманими у порядку у порядку ст.187 ЦПК України. У силу\~приписів ст.3\~Закону України\~«Про надання\~публічних (електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні» декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою, зокрема, ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою. У зв`язку із проставленням у поштовому повідомленні відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою» відповідач у порядку п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України вважається таким, якому вручено судове рішення. При застосуванні норм права у порядку ч.4\~ст.263\~ЦПК України суд ураховує висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18, від 01 грудня 2023 року у справі № 591/4832/22: довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою»\~вважається\~належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання повідомлення. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 з покликанням на практику Європейського суду з прав людини у справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) висловлено правову позицію про те, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Додатково про розгляд справи відповідач повідомлявся на адресу електронної пошти, наявної в матеріалах справи. Судом вжито передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення відповідача та створено умови для реалізації принципу змагальності сторін. Відзив на позов відповідачем не подано та жодних клопотань не заявлено. Розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. \~ \~ \~ \~Вирішуючи цивільно-правовий спір між сторонами по суті, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до ст.ст.12, 13, 81\~ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях. \~ \~ \~ \~Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України), що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20). Неподання відзиву відповідачем не звільняє позивача від тягару доказування. Принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2\~ст.11 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі №199/1917/19 зазначив, що у\~ст.629 ЦК України\~закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, обов`язковість договору. Тобто з моменту укладення договору та виникнення зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. У\~ст.ст.1048, 1054, 1056-1 ЦК України\~передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Організаційні і правові засади діяльності банків урегульовано\~Законом України «Про банки та банківську діяльність», у ст.2 якого визначено, що банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги. В оцінці поведінки та способу ведення справ банком Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20 ураховує те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Схожий висновок можна застосувати і до фінансових компаній, адже у силу приписів\~ст.29 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії»\~фінансова компанія - це фінансова установа, яка на підставі відповідної ліцензії має право здійснювати діяльність з надання одного або декількох видів фінансових послуг. Як регламентованост.13 Закону «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними\~Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених\~Законом України "Про електронну комерцію"). 13 лютого 2020 року між фінансовою компанією Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» (кредитодавцем) та відповідачем (позичальником) укладено договір позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту, № 0931295200 у відповідності до\~Закону України «Про електронну комерцію»\~у вигляді електронного документа, сформованого в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, шляхом підписання електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора (одноразовим паролем) 7s9j1u. Договір також підписано кредитодавцем одноразового ідентифікатора (одноразовим паролем) 2L3Z8W. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Договір про надання споживчого кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 , від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20, від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20. За умовами договору товариство надає клієнту кредит для власних потреб у розмірі 4000 грн строком користування кредитом 30 днів зі сплатою процентів - річна реальна процентна ставка становить 1,75 % за день користування кредитом. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За сформованою позицією Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц тлумачення ч.1 ст.512 ЦК України дає підстави для висновку,\~що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договорів факторингу (глава 73 ЦК України), купівлі-продажу чи міни (ч.3 ст.656 ЦК України). На підставі договору факторингу № 14-07/21 від 14 липня 2021 року з додатками\~ реєстром боржників, витягом з реєстру боржників, актом приймання-передаванням, платіжним дорученням з оплати за відступлення прав вимоги згідно з договором факторингу, укладеним між фінансовою компанією ТзОВ «ІНФІНАНС» (клієнт) та фінансовою установою ТзОВ «Вердикт капітал» (фактор), останнє набуло право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за договором про надання споживчого кредиту. На підставі договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10 січня 2023 року з додатками\~ реєстром боржників, витягом з реєстру боржників, укладеним між фінансовою компанією ТзОВ «Вердикт Капітал»» (первісний кредитор) та фінансовою установою ТзОВ «Коллект Центр» (новий кредитор), що є позивачем у даній справі, остання набула право вимоги за борговими зобов`язаннями відповідача за договором про надання споживчого кредиту. У даному випадку діє презумпція правомірності правочинів (ст.204 ЦК України), яка не спростована, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Судом установлено, що позивачем умови укладеного договору виконано та надано відповідачу 4000 грн кредиту, що підтверджується квитанцією ТзОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» (сервіс онлайн платежів iPay.ua) від 13 лютого 2024 року за № 48677212 та довідкою ТзОВ «ІНФІНАНС» від 14 липня 2021 року. \~ \~ \~ \~Згідно з розрахунком позивача відповідач має заборгованість за договором кредиту у розмірі 48375,88 грн, з яких: 3999,99 грн\~ заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 44375,89 грн заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «ІНФІНАНС», ураховуючи принципи розумності, співмірності і пропорційності. Докази повернення відповідачем отриманої суми кредиту відсутні. За правовою позицією Верховного Суду у постановах від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. \~ \~ \~ \~Долучений самим позивачем до матеріалів справи розрахунок заборгованості ТОВ «ІНФІНАНС» свідчить про здійснення нарахування процентів поза межами задовго до виникнення договірних відносин та видачу кредитних коштів за період з лютого 2018 року по лютий 2019 року, що очевидно не має жодного відношення до укладення 13 лютого 2020 року договору кредиту. \~ \~ \~ \~До того ж після укладення кредиту відповідачу нараховано проценти: 13 лютого 2020 року 70 грн; 14 березня 2020 року 2100 грн; ці ж суми сплачено відповідачем 14 березня 2020 року 2100,01 грн та 70 грн. Беручи до уваги викладене та принцип диспозитивності, у межах заявлених вимог заборгованість по процентах відсутня, твердження позивача в цій частині жодним чином не обґрунтовані та доказами не доведені. З урахуванням презумпції правомірності правочинів, взятих на себе відповідачем зобов`язань за договором кредиту, які ним не виконувалися належним чином, та обов`язковості договору для сторін, доводи позивача щодо стягнення суми боргу у розмірі 3999,99 грн\~заборгованості за кредитом (тілом кредиту) з відповідача з наданням переконливих доказів є підставними. Порушене відповідачем цивільне право позивача підлягає захисту в судовому порядку. В іншій частині позову слід відмовити за безпідставністю. Відповідач не висловив свою позицію про заявлених вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, жодних доводів у спростування позову не наведено та доказів, які б досліджувалися судом, не надано. За відсутності відзиву відповідача суд вирішив справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Висновок суду узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України). У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний рішення суду та беззастережно доводили протилежне. Однією із засад (принципів) цивільного судочинства з відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення (ст.2 ЦПК України). Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2023 року (справа № 908/2702/21), здійснивши правовий аналіз норм ст.ст.126,129 ГПК України, (вказані статті за своїм змістом є ідентичними до ст.137\~та\~141 ЦПК України) дійшов висновку, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, що визначені у частинах п`ятій-сьомій\~ст.129 ГПК України\~(ч.ч.3-5\~ст.141 ЦПК України). При цьому таке застосовування не є тотожним застосовуванню судом критеріїв, визначених у частині четвертій\~ст.126 ГПК України\~(ч.4\~ст.137 ЦПК України), де обов`язковою умовою є наявність клопотання іншої сторони. За приписами ч.3\~ст.141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивачем у позові заявлено про відшкодування за рахунок відповідача 13000 грн витрат на професійну правничу допомогу, у підтвердження чого надано: договір про надання правової допомоги від 02 січня 2023 року, платіжну інструкцію від 09 лютого 2024 року, заяву на надання юридичної допомоги від 07 лютого 2024 року, витяг з акта про надання юридичної допомоги від 13 лютого 2024 року. Достовірність таких доказів позивачем не ставиться під сумнів. У постанові Верховного Суду у від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: dismissed