Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із первісним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 07.08.2004 року Жовтневим відділом РАЦС м. Кривого Рогу між сторонами був зареєстрований шлюб, під час якого народився син сторін, [PERSON] , який наразі є повнолітнім. 18.06.2018 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу шлюб між сторонами був розірваний. Під час спільного проживання сторони накопичили грошові кошти, які розмістили на депозитних рахунках в банківських установах, АТ «КБ «Правекс Банк», ПАТ «Альфа-банк», вирішивши оформити депозити на [PERSON] , а саме: в АТ «Правекс Банк» № 26354437510560, № 026Т013731280 за договором № 10560 від 28.12.2010 р. на суму 50000 грн.; № 26356437510687, № 026Т013731280за договором № 10687 від 12.03.2011 року на суму 50000 грн.; а також в ПАТ «Альфа-Банк» № 26300253628003, № 26205253628001за договором № ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 року на суму 100000 грн. Вказував, що після розірвання шлюбу у сторін не було спору щодо належності коштів на депозитних вкладах. Але останнім часом [PERSON] свою думку змінила, вважаючи, що кошти на таких депозитах належать їй особисто. Оскільки добровільно вирішити спір немає можливості, то вважаючи депозити спільним сумісним майном подружжя, він був вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного просив суд провести поділ двох депозитних вкладів, які зберігаються в АТ «Правекс Банк», відкритих на [PERSON] , визнавши за кожним із подружжя право власності на один із рівнозначних депозитних вкладів, а також просив суд виділити йому грошовий вклад, який зберігається в АТ «Правекс Банк» за рахунком № [NUMBER] та № [NUMBER] на [PERSON] за договором № 10687 від 12.03.2011 р. на суму 50000 грн. з належними нарахуваннями, визнавши за [PERSON] на нього право власності. Також просив суд виділити [PERSON] грошовий вклад, який зберігається в банківській установі АТ «Правекс Банк» на розрахунковому рахунку № [NUMBER] та № [NUMBER] на [PERSON] за договором № 10560 від 28.12.2010 р. на суму 50000 грн. з належними нарахуваннями, визнавши за [PERSON] на нього право власності. Також просив суд виділити [PERSON] 1/2 частину та [PERSON] 1/2 частку депозитного вкладу, який зберігається в АТ «Сенс Банк» за договором № ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 р. на суму 100000 грн. за рахунком № [NUMBER] та № [NUMBER] з усіма належними нарахуваннями, визнавши за [PERSON] та [PERSON] на нього право власності по 1/2 частки, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений розмір судового збору в сумі 1211,20 грн. Не погоджуючись із заявленими вимогами представник відповідача, адвокат Макарова А. Ф., подала відзив на первісний позов, визнаючи, що на рахунках АТ «Правекс Банк» за договором № 10560 від 28.12.2010 року мався вклад на суму 50 000 грн., за договором № 10687 від 12.03.2011 року мався вклад на суму 50 000 грн., а також в ПАТ «Альфа-Банк» за договором № ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 року мався вклад на суму 100000 грн. Разом із тим вказувала, що у період перебування у шлюбі позивач відкрив вже на своє ім`я рахунки в АТ «КБ «Правекс Банк» № 26353437510561, № [NUMBER] , а також в ПАТ «Альфа-Банк» рахунки № 26308251257003, № 26257000145666. Однак позивач звернувся із позовом про поділ депозитних рахунків, які були відкриті лише на відповідача, не зазначивши про інші рахунки, які були відкриті на його ім`я, які також є спільною сумісною власністю подружжя. В той же час до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу за відсутності доказів на підтвердження заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Натомість, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження моменту виникнення спору із відповідачем щодо права власності на вищевказані рахунки, оскільки відповідач не згодна із тим, що спір щодо права власності на спірні грошові кошти виник нещодавно, бо після розірвання шлюбу між сторонами не було ніяких домовленостей щодо порядку користування спільним сумісним майном та щодо поділу такого майна подружжя. Отже, позивач повинен був знати про «порушення свого права», через що вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду із первісним позовом, що є підставою для відмови у позові. Таким чином просила суд застосувати строк позовної давності у три роки з моменту розірвання шлюбу між сторонами та у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ депозитних вкладів відмовити. У подальшому від [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, в якій останній вказував, що оскільки у підготовчому провадженні було з`ясовано залишок грошових коштів станом на 05.06.2024 року на рахунках [PERSON] в АТ «Правекс Банк» № 26354437510560, № 026Т013731280 за договором № 10560 від 28.12.2010 р. в сумі 50000 грн., № 26356437510687, № 026Т013731280 за договором № 10687 від 12.03.2011 р. 50000 грн., зокрема, рахунки в АТ «Правекс Банк» № 26354437510560, № 26356437510687 були закриті та з рештою змінені банком на рахунки № [NUMBER] по договору № 10560 від 28.12.2010 року, № [NUMBER] по договору банківського вкладу № 10687 від 12.03.2011 року. Крім того на рахунках в АТ «Сенс Банк» (раніше «Альфа-Банк») за договором № ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 р. № 26300253628003, № 26205253628001 станом на 05.06.2024 року сума грошових коштів складає 446 876,45 грн. та 9,30 грн. На підставі переліченого вважав, що [PERSON] має право на 1/2 частину вказаних грошових коштів. Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК на підставі викладеного просив суд розділити два депозитних вклади, які зберігаються в банківській установі АТ «Правекс Банк», відкритих на [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнавши за кожним із подружжям право власності на один із рівнозначних депозитних вкладів, виділивши [PERSON] грошовий вклад, який зберігається в банківській установі АТ «Правекс Банк» на розрахунковому рахунку № [NUMBER] за договору банківського вкладу № 10687 від 12.03.2011 р. на [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на вказаний грошовий вклад, сума якого станом на 05.06.2024 року складає 50000 грн., а також на нараховані відсотки по ньому. Відповідно до викладеного просив суд виділити [PERSON] грошовий вклад, який зберігається в АТ «Правекс Банк» на розрахунковому рахунку № [NUMBER] за договором банківського вкладу № 10560 від 28.12.2010 р. на [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на вказаний грошовий вклад, сума якого станом на 05.06.2024 року складає 50 000 грн., а також на нараховані відсотки по ньому. Також просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] в АТ «Сенс Банк» за договором № ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 р. № 26300253628003, № 26205253628001, станом на 05.06.2024 року розмір яких складає 446876,45 грн. та 9,30 грн., розділивши їх, виділивши [PERSON] 1/2 частину грошових коштів на таких рахунках, визнавши за ним право власності на грошові кошти з усіма належними нарахованими відсотками у сумі 223876,22 грн. та 4,65 грн. станом на 05.06.2024 року, а також виділити [PERSON] 1/2 частину грошових коштів на зазначених рахунках, визнавши за нею право власності на грошові кошти з усіма належними нарахованими відсотками у сумі 223876,23 грн. та 4,65 грн. станом на 05.06.2024 року, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 1211,20 грн. Ухвалою суду від 21 травня 2024 року було об`єднано в одне провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ депозитних вкладів. У зустрічному позові представник відповідача, адвокат Макарова А. Ф., вказувала, що у період перебування у шлюбі із відповідачкою позивач за первісним позовом також відкрив на себе рахунки в АТ «Правекс Банк» № 26353437510561, № [NUMBER] ; № 26355437510688; а також в ПАТ «Альфа-Банк» рахунки № 26308251257003, № 26257000145666. Таким чином у період перебування у шлюбі позивачем та відповідачем були розміщені грошові кошти на рахунках у банківських установах, частина з яких були відкриті на позивача, а частина відкрита на відповідача. У зв`язку із викладеним виникла необхідність у зверненні із зустрічним позовом до позивача про поділ спільного майна подружжя. Також вказувала, що грошові кошти, розміщені на банківських рахунках [PERSON] перебували під арештом, накладеним постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року. Однак ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 13.02.2024 року по справі № 1-156/11 арешт, накладений постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року на грошові кошти, розміщені в АТ «КБ «Правекс Банк» на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; а також в ПАТ «Альфа-Банк» на рахунках № 26308251257003, № [NUMBER] було скасовано, про що відповідачці стало відомо нещодавно, оскільки позивач використовував на власний розсуд такі кошти. Таким чином, враховуючи, що позивачем на власний розсуд проти волі іншого з подружжя було використано майно, то належним способом захисту прав буде стягнення з [PERSON] 1/2 частки суми коштів, які знаходились на його банківських рахунках на момент зняття арешту з цих коштів. Враховуючи викладене, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON] та [PERSON] , грошові кошти, що знаходились на банківських рахунках [PERSON] станом на 13.02.2024р.: в АТ «Правекс Банк» рахунки № [NUMBER] , № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; а також в ПАТ «Альфа-Банк» рахунки № 26308251257003, № 26257000145666. Також просила суд визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину таких грошових коштів, що знаходились на вказаних банківських рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] , станом на 13.02.2024 року, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частку грошових коштів, що знаходились на таких банківських рахунках, а також з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 1211,20 грн. У відзиві на зустрічний позов [PERSON] вказував, що 28.10.2020 року [PERSON] вже зверталась до суду із аналогічним позовом до нього про поділ спільного майна подружжя, зокрема, депозитних вкладів. Однак 17.05.2021 року рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу по справі № 212/7918/20 у задоволенні позову їй було відмовлено. Вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.10.2021 року. Зауважував, що предметом розгляду тієї справи було за позовом [PERSON] поділ двох депозитних рахунків за договорам № 10560 від 28.12.2010 року, № 10687 від 12.03.2011 року, оформлених в АТ «Правекс Банк» на її ім`я; а також в ПАТ «Альфа-банк» щодо депозитних рахунків № 26308251257003 на ім`я [PERSON] за договором № ДФЛ 2332210/ від 20.06.2011 року щодо суми внесеного вкладу 100000 грн. Також він заперечував проти того, що у нього із відповідачкою після розірвання шлюбу склались неприязні стосунки, внаслідок чого ним нібито було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовом. Так він із відповідачкою вирішили дочекатись спливу 10 річного терміну давності виконання обвинувального вироку, внаслідок чого він зі згоди колишньої дружини 12.06.2023 року звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області із заявою про звільнення від відбування додаткового покарання на підставі ст. 80 КК України, у тому числі, із вимогою про скасування арешту депозитних вкладів, оформлених на нього та на [PERSON] . Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 13.02.2024 року клопотання [PERSON] було задоволене частково, зокрема, арешти, накладені постановою слідчого від 26.08.2011 року на його з дружиною майно, а також постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року на грошові кошти, розміщені в АТ «КБ «Правекс Банк» та в ПАТ «Альфа-банк», були скасовані. При цьому в частині скасування арешту, накладеного постановами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року на депозитні вклади, які маються на рахунках [PERSON] , його вимоги задоволені не були судом. Внаслідок незадоволення результатом вирішення питання зняття арештів з рахунків відповідачки саме в лютому 2024 року вважає, що почався строк для звернення до суду із даним позовом про поділ спірних депозитних вкладів. У відповіді на відзив представник відповідача [PERSON] вказувала, що будь-яких документів, не рахуючи постанови слідчого про залучення [PERSON] як потерпілої у кримінальному провадженні, датованій 05.10.2020 року, на підтвердження домовленостей між сторонами щодо поділу грошових коштів [PERSON] не надав суду, хоча пройшло більше трьох років, що свідчить про пропуск ним строків позовної давності. Додавала, що за результатами витребуваних доказів судом залишок грошових коштів станом на 13.02.2024 року на рахунках, відкритих на [PERSON] в AT «Правекс Банк» та АТ «Альфа-Банк» вбачається, що на них станом на 13.02.2024 року знаходились грошові кошти у сумі 109915,86 грн. Отже, вважала, що [PERSON] має право на 1/2 частину цих грошових коштів, що становить 54957,93 грн. На підставі наведеного просила суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ депозитних вкладів, які знаходяться в банківських установах із спільного сумісного майна подружжя, відмовити у повному обсязі у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задовольнити шляхом визнання спільною сумісною власністю подружжя сторін грошових коштів, що знаходились на банківських рахунках, відкритих на [PERSON] , станом на 13.02.2024 року в сумі 109915,86 грн.; визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину цих грошових коштів, що становить 54957,93 грн., які просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . В запереченнях на відповідь на відзив на зустрічний позов [PERSON] вказував, що 11.04.2023 року він із колишньою дружиною [PERSON] вирішили дочекатись спливу 10 річного терміну давності виконання обвинувального вироку. Отже, узгодивши з дружиною позовні вимоги, 12.06.2023 року він звернувся до Казанківського райсуду Миколаївської області з відповідною заявою, зокрема, про скасування арешту депозитних вкладів, оформлених на обох сторін. При цьому вказував, що з часу винесення постанови Дніпровського апеляційного суду 05.10.2021 року, якою відповідачці було відмовлено в позові у повному обсязі, та до подачі ним позову до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу 28.04.2024 року про поділ депозитних вкладів, минуло трохи більше 2,6 років, а [PERSON] не подавала до суду позову про поділ депозитних вкладів. Вказане свідчить про те, що був відсутнім спір між ним та [PERSON] щодо поділу спільного майна подружжя до винесення ухвали Казанківського райсуду від 13.02.2024 року. На підставі наведеного просив суд позов [PERSON] до [PERSON] про поділ депозитних вкладів задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] відмовити повністю. Відповідно до уточненої зустрічної позовної заяви [PERSON] , поданої її представником, адвокатом Макаровою А. Ф., остання вказувала, що внаслідок витребуваних доказів судом було встановлено, що залишок грошових коштів станом на 13.02.2024 року на рахунках [PERSON] в АТ «Правекс Банк» № 26353437510561, № [NUMBER] , а також в АТ «Сенс-Банк» на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] , станом на 13.02.2024 року становив у сумі 109915,86 грн. Таким чином просила суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] грошові кошти на рахунках, відкритих на [PERSON] в AT «Правекс Банк» № [NUMBER] , № [NUMBER] , а також в АТ «Сенс-Банк» на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] станом на 13.02.2024 року в сумі 109915,86 грн., визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину цих грошових коштів, що становить 54957,93 грн., які просила суд стягнути у вказаному розмірі з [PERSON] на користь [PERSON] , стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] також судові витрати у сумі 1211,20 грн. На уточнену позовну заяву [PERSON] від [PERSON] надійшов відзив, де, не погоджуючись із нею, останній вказував, що такі вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки за довідкою АТ «Сенс Банк» на банківському рахунку № [NUMBER] залишок складає 0 грн., так само як залишок за рахунком № [NUMBER] коштів станом на дату подачі позову відсутній. При цьому він заперечував отримання грошових коштів в розмірі 56,37 грн. Отже, просив суд не брати до уваги уточнені позовні вимоги [PERSON] щодо поділу рахунків [PERSON] № [NUMBER] , № [NUMBER] в АТ «Сенс Банк», де відсутні грошові кошти, внаслідок чого просив суд у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошових коштів, що знаходились на банківських рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] в АТ «Сенс Банк», відкритих на [PERSON] та визнання права власності на 1/2 частину таких коштів станом на 13.02.2024 року відповідно відмовити. Ухвалами суду від 25 червня 2024 току та від 20 серпня 2024 року в задоволенні клопотань [PERSON] про закриття на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України провадження за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя було відмовлено через інші підстави заявлених зустрічних позовних вимог [PERSON] , тобто внаслідок скасування арешту з рахунків в банківських установах, відкритих на [PERSON] . Позивач, [PERSON] , підтримуючи уточнений первісний позов та заперечуючи проти уточненого зустрічного позову [PERSON] , надав у суді аналогічні доводи тим, що викладені ним у заявах по суті справи, а також вказував, що суд може провести поділ грошових коштів, що перебувають на рахунках в банківських установах, як були відкриті на [PERSON] . Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином. Представник відповідача, адвокат Макарова А. Ф., заперечуючи проти задоволення уточнених вимог [PERSON] , просила суд задовольнити уточнені позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у заявах по суті справи, представник відповідача при цьому додавала, що на теперішній час [PERSON] не зверталась до суду із вимогами про скасування арешту, накладеного постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року, на рахунки, відкриті на неї в банківських установах. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом було встановлено, що з 7 серпня 2004 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 18 червня 2018 року, яке набуло чинності 18 липня 2018 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження сторін, актовий запис № 512 від 7 серпня 2004 року, та рішенням суду по справі № 212/2796/18. Судом також було встановлено, що в АТ «Правекс Банк» за договором банківського вкладу № 10560 від 28.12.2010 року від імені [PERSON] було розміщено вклад на суму 50000 грн. з рахунком № [NUMBER] з нарахуванням відсотків, який було змінено з рештою на рахунок № [NUMBER] , залишок на якому станом на 5 червня 2024 року грошових коштів становив 50000 грн., що підтверджується наданою суду за клопотанням сторін інформацією такої банківської установи. Також встановлено, що в АТ «Правекс Банк» за договором банківського вкладу № 105687 від 12.03.2011 року від імені [PERSON] було розміщено вклад на суму 50000 грн. з рахунком № [NUMBER] з нарахуванням відсотків, який було змінено з рештою на рахунок № [NUMBER] , залишок на якому станом на 5 червня 2024 року грошових коштів становив 50000 грн., що підтверджується наданою суду за клопотанням сторін інформацією такої банківської установи. Крім того встановлено, що в АТ «Правекс Банк» на рахунку, відкритому на [PERSON] , № [NUMBER] (зараз № [NUMBER] ) залишок грошових коштів станом на 5 червня 2024 року нарахованих відсотків складав 9861,83 грн. Судом було встановлено, що в АТ «Сенс Банк» (раніше АТ «Альфа-Банк») за договором розміщення вкладу № ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 року від імені [PERSON] було розміщено вклад на суму 100000 грн. з нарахуванням відсотків, за яким на рахунку № [NUMBER] станом на 5 червня 2024 року залишок грошових коштів складає 446876,45 грн. та на рахунку № [NUMBER] станом на 5 червня 2024 року залишок грошових коштів складає 9,30 грн, що підтверджується наданою суду за клопотанням сторін інформацією такої банківської установи. Відповідно ж до інформації АТ «Правекс Банк», наданої суду за клопотанням сторін, з іншого боку вбачається, що за договором банківського вкладу № 10561 від 28.12.2010 року, укладеним із [PERSON] за рахунком № [NUMBER] , який було змінено з рештою на рахунок № [NUMBER] , залишок станом на 13 лютого 2024 року грошових коштів на ньому становив 50000 грн. Також за відомостями АТ «Правекс Банк», наданими суду за клопотанням сторін, вбачається, що за договором банківського вкладу № 10688 від 12.03.2011 року, укладеним із [PERSON] за рахунком № [NUMBER] , який було змінено з рештою на рахунок № [NUMBER] , залишок станом на 13 лютого 2024 року грошових коштів становив на ньому 50000 грн. Крім того в АТ «Правекс Банк» на рахунку № [NUMBER] (зараз № [NUMBER] ), відкритому на [PERSON] , залишок грошових коштів станом на 13 лютого 2024 року нарахованих відсотків складав 9859,49 грн. Відповідно до інформації АТ «Сенс Банк» вбачається, що залишок грошових коштів на рахунку, відкритому на [PERSON] , № [NUMBER] , який було змінено на № [NUMBER] , станом на 13 лютого 2024 року становить 0 грн., оскільки сума в розмірі 56,37 грн. була фактично списана з такого рахунку як комісія за обслуговування банком неактивного карткового рахунку, а рахунок № [NUMBER] був закритий банком ще 29.08.2011 року, з якого кошти в сумі 100000 грн. разом із нарахованими відсотками 17452,05 грн. були перераховані на рахунок [PERSON] , який був закритий 29.11.2018 року, а кошти були списанні з такого рахунку 29.08.2011 року в сумі 117452,05 грн. шляхом їх видачі через касу банку [PERSON] , що підтверджується інформацією, наявною у матеріалах справи, яка була надана вказаною банківською установою суду. Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Суд вказує, що ст. 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: нерухоме майно; транспортні засоби; грошові кошти. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд зауважує, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. На підставі переліченого суд вказує, що оскільки грошові кошти, які перебувають на рахунках в банках були набуті сторонами за час шлюбу, то таке майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності колишнього подружжя. Таким чином суд, враховуючи, що сторони не спростували презумпцію спільної сумісної власності на грошові кошти, які були на депозитних рахунках, відкритих як на [PERSON] , так й на [PERSON] , відповідно встановив, що у судовому засіданні було підтверджено, що безпосередньо зі згоди обох з колишнього подружжя сторін були укладені ними договори банківських вкладів із АТ «Правекс Банк» та АТ «Сенс Банк» за час їх шлюбу, отже грошові кошти, що зберігалися на таких рахунках є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Згідно із ст. 63, 65 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Також за положеннями ч. 1, 2 ст. 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. При цьому за ч. 2 ст. 65 СК при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Так згідно з ч. 3 ст. 65 СК для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ст. 177 ЦК об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Тобто до кола об`єктів правовідносин відносять матеріально виражені речі, у тому числі гроші. Юридичний аспект грошей полягає в розумінні поняття грошей як особливого об`єкта правовідносин. У цивільному праві гроші, як і цінні папери, визнаються окремим різновидом речей, причому різновидом родових, замінних речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За ч. 1 ст. 1059 ЦК договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Оскільки гроші також є майном, сенс необхідності згоди одного з подружжя на укладення другим із подружжя договору, який виходить за межі дрібного побутового, полягає у тому, що кожен з подружжя має право брати участь у розпорядженні грішми. Таким чином, для кваліфікації вчинюваного одним з подружжя правочину як такого, що укладений щодо цінного майна, що у свою чергу потребувало б письмової згоди іншого з подружжя, слід враховувати обов`язковість укладення договору банківського вкладу в письмовій формі, внаслідок чого логічним є висновок, що згода іншого з подружжя на укладення такого договору має надаватись також письмово. Отже, згода одного з подружжя на укладення договору, який стосується цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, має бути надана у письмовій формі, тому у випадку недотримання вказаної вимоги другий з подружжя (хто не був стороною правочину) може оспорити договір. Відповідно ж до ч. 2 ст. 369 ЦК та ч. 2 ст. 65 СК при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. Аналогічна за змістом правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 жовтня 2023 року по справі № 756/8056/19. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ч. 1 ст. 20 СК до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, зокрема, передбачених ч. 2 ст. 72 СК. Так за ч. 2 ст. 72 СК до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому за ч. 2 ст. 20 СК у даному випадку позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК, якщо інше не передбачено СК. За ч. 1 ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі ж ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Під час розгляду справи було представником [PERSON] заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] . Однак, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того на підставі п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції з 17 березня 2022 року) вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Так у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу. Врахувавши наведені норми, а також те, що позовна давність щодо вимог про поділ майна, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується судом за загальним правилом відповідно до ЦК, то суд дійшов переконання, що для заявлених [PERSON] та [PERSON] позовних вимог строки позовної давності не спливли, оскільки Законами України були внесені зміни до ЦК щодо продовження строків за ст. 257 ЦК на час дії карантинних обмежень, які почали діяти з 12 березня 2020 року, тобто менш ніж за три роки після розірвання шлюбу між сторонами (18 липня 2018 року), а також на час введеного в Україні воєнного стану, які досі триває в країні. Також судом було враховано, що визначена ч. 2 ст. 72 СК позовна давність обчислюється саме від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Так за п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. При цьому, зважаючи на те, що до 2024 року на спірні рахунки банківського вкладу, відкриті на обох сторін, були накладені арешти, то цілком логічним є висновок про те, що сторони не могли дізнатися про порушення свого права власності на спірне майно до моменту скасування арешту з частини таких рахунків, відкритих на позивача в банківських установах. Таким чином суд дійшов переконання, що до заявлених первісних та зустрічних позовних вимог сторін не підлягають застосуванню положення ст. 267 ч. 4 ЦК, оскільки строки, визначені ст. 72 ч. 2 СК, ними не були пропущені. Відповідно до ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Отже,

Outcome: partial