Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

14.05.2024 до суду через систему «Електронний суд» надійшла вищевказана позовна заява, в якій [PERSON] просить: встановити факт самостійного виховання сина [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] ; визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за місцем його реєстрації або проживання. Позов мотивує тим, що він з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2007, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2013, справа №337/1561/13-ц. Після розлучення сторони проживали разом до березня 2022 року. Від шлюбу та спільного життя сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Після повномасштабного вторгнення російської федерації до України, відповідачка виїхала до Польщі разом з донькою. Їх син Компанієць [PERSON] виїхав до Польщі разом зі своєю рідною тіткою (рідною сестрою позивача) [PERSON] , та перебував там з березня 2022 року по червень 2023 року під її опікою. Відповідачка [PERSON] , також перебуваючи у Польщі, не скористалась правом щодо догляду за сином, не підтримувала з ним жодних стосунків, не цікавилась його життям, побутом, не приймала участі у його вихованні. Натомість позивач регулярно здійснював сину грошові перекази на картку, за які він купував собі одяг, продукти харчування, здійснював оплати за спортивні зайняття, а також щодня спілкувався із сином по телефону, у т.ч. за допомогою відеозв`язку, цікавився його життям, побутом тощо. Знаходячись за кордоном син дистанційно навчався в Запорізькому багатопрофільному ліцеї №99. 28.06.2023 син повернувся до України та з 30.06.2023 став мешкати разом з позивачем у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності. Син у квартирі незареєстрований, оскільки реєстри щодо реєстрації та перереєстрації дитини не працюють через збройну агресію рф проти України. Позивачем створені найкращі умови для сина, у нього є своя кімната, яка обладнана для навчання та відпочинку, син у повному обсязі забезпечений одягом та усіма засобами для розвитку, продовжує навчання у Запорізькому багатопрофільному ліцеї №99. Позивач працює, є державним службовцем, отримує стабільний дохід. Відповідачка наразі мешкає у Німеччині, відносини з сином не підтримує. Син не заперечує проти визначення його місця проживання разом з батьком. В інтересах дитини вважає необхідним визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком та встановити юридичний факт самостійного його утримання та виховання для реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди, у т.ч. щодо переміщення, здійснення медичних втручань за потреби, на вступ на навчання, можливості одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, мати право на одержання державної допомоги як батька одинака, мати можливість додаткової відпустки за місцем роботи, що дасть можливість більше приділяти уваги сину і незалежно від ситуації в країні у повному обсязі задовольнити потреби сина незважаючи, що матері поруч немає. Ухвалою суду від 16.05.2024 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, позивачу була надано строк для усунення недоліків, визначених в ухвалі. 20.05.2024 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 20.05.2024 за вказаним позовом було відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 05.07.2024 до суд від органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району надійшов висновок щодо вирішення спору. Ухвалою суду від 08.07.2024 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, які викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не прибула за невідомими суду причинами, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, зокрема, поштовим зв`язком за зареєстрованим місцем мешкання, а також шляхом публікації оголошення про виклик на сайті Хортицького районного суду м. Запоріжжя на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Повідомлень щодо поважності причин не прибуття, відзиву на позов або зустрічного позову до суду не надходило. Суд, враховуючи згоду позивача, вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачки на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку. Представник третьої особи надала заяву, в якій просила проводити судовий розгляду у відсутність представника органу опіки та піклування. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст.4, 5 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що сторони: [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2007, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2013, справа №337/1561/13-ц. Рішення набрало законної сили 20.04.2013 (арк.23-24). Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який наразі проживає з батьком позивачем [PERSON] у квартирі, яка належить йому на праві власності, за адресою: [ADDRESS] (арк.32, 38, 44). Також судом встановлено, що після повномасштабного вторгнення російської федерації до України, син сторін - [PERSON] виїхав до Польщі та згідно з постановою окружного суду м. Білосток ІV Відділ у справах сім`ї та неповнолітніх від 31.03.2022 (в перекладі з польської мови на українську мову) над неповнолітнім Компанійцем [PERSON] , [INFO] , який проживає в Польщі за адресою: [ADDRESS] , який перетнув польсько-український кордон 14.03.2022, було встановлено опіку та покладено обов`язки тимчасового опікуна на [PERSON] , [INFO] (арк.35-37). [PERSON] , [INFO] , є рідною сестрою позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження, свідоцтвом про одруження [PERSON] та [PERSON] (арк.28-31). Також судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , навчається в Запорізькому багатопрофільному ліцеї №99 ЗМР та згідно з наданою директором ЗБЛ №99 інформацією на учня, навчанням та вихованням дитини займається його батько [PERSON] , з яким підліток і проживає. Батько цікавиться досягненнями сина, супроводжує навчальний процес, надає необхідну допомогу і підтримку. Відвідує батьківські збори, займає активну позицію в житті класу та користується рекомендаціями педагогів. Він створив сприятливі умови для розвитку та навчання сина, який виховується в злагоді та любові. Мама Компанійця [PERSON] з навчальним закладом не взаємодіє, з класним керівником не спілкується, батьківських зборів не відвідує, досягненнями сина не цікавиться, у виховання та навчанні дитини участі не приймає (арк.39). Позивач [PERSON] зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] ; працює в Департаменті захисту довкілля Запорізької обласної державної адміністрації на посаді начальника управління економіки природокористування, відходами, біоресурсами та природно-заповідного фонду; за місцем роботи характеризується позитивно; отримує стабільний дохід у вигляді заробітної плати, розмір якої за 2023 рік склав 568292,26 грн, за січень-квітень 2024 року (включно) - 182490,57 грн.; за місцем проживання характеризується позитивно (арк. 21, 40, 41, 42-43, 45). Згідно з висновком органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району №21.04/03-30/423 від 03.07.2024, враховуючи, що на даний час батьки мешкають окремо, дитині вже виповнилось 15 років і вона сама може визначати з ким мешкати із батьків, згідно з протоколом засідання комісії з питань захисту прав дитини від 20.06.2024 №13, орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , так як не має на це правових підстав (арк. 88-89). До вказаного висновку органом опіки та піклування додано копію акту обстеження умов проживання [PERSON] , [INFO] , який складений 18.06.2004 за адресою: [ADDRESS] та відповідно до якого в квартирі створені усі умови для проживання дитини, дитина забезпечена одягом та взуттям за віком та сезоном, засобами особистої гігієни, продуктами харчування в достатній кількості (арк.90) та копію письмових пояснень [PERSON] , 2008 р.н., в яких він зазначив, що має бажання жити з батьком, оскільки мати більше трьох років не займається його вихованням, не цікавиться життям, не підтримує зв`язок (арк.91). Відповідно до ч.3\~ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Частинами 1, 2\~ст. 6 СК України\~визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ч.2 ст. 29 ЦК України\~фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 160 СК України\~встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1\~ст.161 СК України\~визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що у задоволення позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітнього сина з батьком слід відмовити через наступне. Так, відповідно до норм діючого законодавства, у разі наявності спору між батьками, які проживають окремо, з ким із них буде проживати малолітня дитина (фізична особа у віці до чотирнадцяти років), спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла чотирнадцяти років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися ч. 3\~ст. 160 СК України\~та положеннями ч.2\~ст.29 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що син сторін [PERSON] народився [INFO] , тобто на час звернення позивача до суду з позовом та розгляду справи у суді досяг чотирнадцятирічного віку, і вважається неповнолітнім. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення ч. 2\~ст. 29 ЦК України\~та ч.3\~ст. 160 СК України, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось чотирнадцять років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , слід відмовити. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі №753/6498/15 (провадження №61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі №686/18140/21(провадження №61-6611св22), від 17 травня 2023 року у справі №351/611/21 (провадження №61-990св23), від 07 серпня 2023 року у справі №344/5574/22 (провадження № 61-3458св23). Щодо вимоги про встановлення факту самостійного виховання позивачем [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , то суд приходить до висновку, що у задоволення цієї позовної вимоги також слід відмовити через наступне. Так, відповідно до ст. 157 СК України\~питання виховання дитини\~вирішується батьками\~спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 4\~ст. 155 СК України\~ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. З огляду на зміст позовної заяви в частині обґрунтування вимог про встановлення факту самостійного виховання позивачем сина, позивач прагне встановити у суді цей факт для реалізації різних соціальних цілей без необхідності звернення до матері для отримання її згоди, зокрема, безперешкодного переміщення, здійснення дитині за потреби медичних втручань, вступ на навчання тощо. При цьому, судом встановлено, що матеріали справи не\~містять доказів того, що\~неповнолітній син сторін має перешкоди у переміщенні, потребує лікування, оздоровлення і мати чинить цьому перешкоди, або позивач позбавлений можливості спільно з матір`ю здійснювати такі дії та виконувати свої батьківські права по відношенню до сина. Тим більше, діючим законодавством передбачена можливість звернення до медичних закладів та установ від імені та в інтересах дитини\~одним із батьків, зокрема з тим, з ким проживає дитина,\~при цьому рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні та/або вихованні не вимагається. Посилання позивача на такі випадки необхідності встановлення факту самі по собі не свідчать про наявність у нього особистого права, яке безпосередньо порушується чи оспорюється відповідачкою. Тобто позивач звернувся до суду з метою закріплення факту, який фактично ніким не оспорюються та не ставиться під сумнів. Крім того, як вже зазначалось, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. При цьому одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей,\~не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно\~в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Так, за п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. За змістом наведених норм чинного законодавства, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. У справі відсутні докази на підтвердження обставин щодо свідомого ухилення відповідачки від виховання неповнолітнього сина, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення її батьківських прав. Більш того, такі вимоги позивачем не заявлялись. У відповідності до змісту поданої у цій справі позовної заяви, позивач просить встановити факт самостійного виховання неповнолітнього сина батьком, тобто без участі матері, також з метою оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, отримання додаткової відпустки. Виходячи із такої заявленої\~мети встановлення факту слід зазначити наступне. Статус особи, яка самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років, дійсно може мати юридичне значення для певних видів правовідносин, наприклад, для отримання державної соціальної допомоги, отримання відпустки тощо. При цьому, державна соціальна допомога призначається у встановленому законом порядку та відноситься до компетенції органів державної влади як суб`єктів владних повноважень, які реалізують державну політику у сфері соціального захисту населення. Порядок отримання соціальної допомоги визначено відповідними нормативно-правовими актами, в залежності від виду соціальної допомоги. Правовідносини у цій сфері носять публічних характер. У разі виникнення спору щодо реалізації прав позивача, або ж їх обмеження зі сторони компетентного державного органу, позивач має право оскаржити рішення, дії чи бездіяльність\~органу державної влади - суб`єкта владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції. Більш того, законодавством не передбачено встановлення юридичного факту з метою майбутніх та потенційно можливих ускладнень щодо соціальних прав. Доказів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні зазначених позивачем соціальних гарантій суду надано не було. Також не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні вищевказаних питань, а також відмови у наданні позивачу додаткової відпустки за місцем роботи як батьку, який самостійно виховує дитину, за відсутності судового рішення. Таким чином, позивачем не доведено, що факт, про встановлення якого він просить, має юридичне значення, тобто від нього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав. На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed