Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-12 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Лещинець Л.В. звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 03.06.1989 року між ним та [PERSON] , був укладений шлюб, який зареєстровано виконкомом Ужгородської міської ради народних депутатів Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 431. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у Сторін відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Позивач та Відповідач втратили почуття любові та поваги один до одного. Позивач та Відповідач спільного господарства не ведуть. Станом на сьогодні подружніх стосунків сторони не підтримують, оскільки спільності та бажання вести спільне господарство та проживати однією сім`єю уже немає, спорідненості не відчувають. Кожен з них бажає жити окремим життям, їх примирення об`єктивно неможливе і така ситуація викликає психологічний дискомфорт і негативно впливає на них. Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам та інтересам відповідача. За таких обставин, позивач просить суд шлюб, який був укладений 03.06.1989 року, між ним та [PERSON] , розірвати. У судове засідання представник позивача [PERSON] адвокат Лещинець Л.В. надав заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задоволити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання надала заяву про розгляд справи без її участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечила. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з оригіналу свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 03.06.1989 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Ужгородської міської ради народних депутатів Закарпатської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 431. Відповідно до ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство як подружжя не ведуть, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо проживання дітей та їх утримання між подружжям не має. Спору щодо поділу спільного майна подружжя сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивачки так і відповідача, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. Що стосується стягнення судового збору, то суд вважає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За таких обставин, суд виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України вважає, що слід стягнути з відповідачки на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 605,60 грн. Відповідно, в порядку ч.1 ст. 142 ЦПК України, повернути [PERSON] з державного бюджету, п`ятдесят відсотків сплаченого, згідно квитанції № 0062910015 від 16.08.2024 року, судового збору, що становить 605,60 грн.

Outcome: approved