Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить суд встановити факт, що [PERSON] постійно проживала на території України з 05.02.1986 року по 09.07.1992 року і постійно проживала на території України станом на 24.08.1991 року. В обґрунтування заяви зазначено, що заявниця [PERSON] народилася [INFO] у м. Єреван Республіка Вірменія. Матір`ю заявниці є [PERSON] , [INFO] . За сімейними обставинами взимку 1986 року [PERSON] разом з [PERSON] переїхали на постійне місце проживання в Україну. З 05.02.1986 року [PERSON] разом з матір`ю постійно проживали на території України за адресою: [ADDRESS] . За сімейними обставинами 09.07.192 року заявниця з матір`ю залишили територію України та повернулися до Республіки Вірменія. Нещодавно [PERSON] вирішила переїхати на постійне місце проживання в Україну. Приїхавши в Україну остання виявила бажання набути громадянство України, для чого звернулася до державної міграційної служби з питання набуття громадянства України, де повідомила, що постійно проживала на території України станом на 24.08.1991 року. При цьому, [PERSON] було роз`яснено, що вона, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про громадянство України» має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, але для підтвердження права на набуття громадянства України за територіальним походженням необхідно надати документи, які підтверджують той факт, що заявниця постійно проживала на території України до 24.08.1991 року, що можливо встановити тільки в судовому порядку. Від встановлення факту проживання [PERSON] на території України станом на 24.08.1991 року залежить виникнення в неї права на набуття громадянства України, відповідно до ст.8 Закону України «Про громадянство України». У зв`язку з викладеним, представник заявника звернулася до суду з вказаною заявою. Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що заявницею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання станом на 24.08.1991 року та наявності громадянства заявниці іншої країни - Вірменії. [PERSON] не зверталася із заявою про набуття громадянства України, чи отримання дозволу на імміграцію до ДМС України чи її територіальних підрозділів. [PERSON] не зверталася до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про видачу паспорта громадянина України, не надала до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, отже вона не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. У судовому засіданні представник заявника - адвокат Юшинська І.Є. заяву підтримала, просила задовольнити. Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона народилася в Республіці Вірменія, проживає в м. Одеса. На теперішній час [PERSON] дружить з дітьми свідка. Після землетрусу у 1988 році заявниця з матір`ю приїхали проживати на територію України в санаторій. Свідок допомагала сім`ї [PERSON] . З січня 1989 року на протязі 6 місяців проживали у санаторії. [PERSON] проживала з матір`ю, батьком та тіткою. На той момент [PERSON] було 3-4 роки. [PERSON] з родиною проживали по 1993 рік на території України, потім повідомили, що в Республіці Вірменії видають квартири. Сім`я [PERSON] поїхали до Республіки Вірменія отримувати квартиру. [PERSON] у дитячий садок не ходила. Потім, коли їй було 6-7 років, вірменська община відкрила школу на базі Нерубайської школи, в яку ходила [PERSON] і свідок викладала вірменську мову у неділю. Це не була загальна школа. Державну загальноосвітню школу [PERSON] не відвідувала, так як не знала мову. Свідок пам`ятає [PERSON] , вона була звичайною дитиною, але дуже наляканою після землетрусу. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, свідка, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянкою Республіки Вірменія, що підтверджується паспортом серії [NUMBER] , переклад якого здійснено з вірменської мови на українську мову. [PERSON] народилася [INFO] , батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , переклад якого здійснено з вірменської мови на українську мову. [PERSON] , [INFO] , є громадянкою Республіки Вірменія, що підтверджується паспортом серії [NUMBER] , переклад якого здійснено з вірменської мови на українську мову. Відповідно до довідки Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №3324 від 20.10.2020 року, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована і постійно проживала з матір`ю [PERSON] , [INFO] , в [ADDRESS] , з 05.02.1986 року по 09.07.1992 року. Згідно копії домової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку по [ADDRESS] , за вказаною адресою проживали [PERSON] разом з [PERSON] з 1986 року по 09.07.1992 року. Біляївський відділ Головного управління ДМС України в Одеській області відповідним листом повідомив адвокату Юшинській І.Є. про те, що відповідно до наданих копій документів вбачається, що [PERSON] має підстави для набуття громадянства України відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Будинкові книги не передбачені жодним діючим нормативним актом в Україні, тому для набуття громадянства України [PERSON] необхідно підтвердити факт проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року), на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13.11.1991 року) у судовому порядку. Вказаний лист не містить вихідного номеру та дати. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому\~цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.1\~ст. 293 ЦПК\~України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження встановлюються факти, що мають юридичне значення. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч.1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про вставлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Відповідно до позиції, наведеної у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі №363/214/17-ц перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст. 315 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення юридичних фактів, у тому числі, й постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Відповідно до п. 7 розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст. 3 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» (далі - Закон), громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року. Частиною 1 ст. 8 Закону передбачено, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду (п. 44 Порядку). Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до приписів ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Нормою ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Досліджуючи надані заявником на підтвердження факту її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року документи, судом не встановлено безумовного підтвердження тих обставин, на які посилається представник заявника у поданій до суду заяві. На підтвердження періоду постійного проживання заявника на території с. Нерубайське, Біляївського району Одеської області з 05.02.1986 року по 09.07.1992 року представник заявника надала суду довідку Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №3324, але на підставі яких документів, свідчень очевидців та ін. видано таку довідку, не зазначено і тому вказану довідку суд не приймає в якості доказу. При цьому,\~слід зазначити,\~що покази\~свідка не\~можуть бути\~покладені судом\~в основу\~прийнятого у\~справі рішення.\~ Пунктом 25 Порядку передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24.08.1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку (п.1 Порядку). Верховний суд\~у постанові\~від 08.04.2020\~року по\~справі №654/3462/17 дійшов висновку, що якщо заявником не надано доказів того, що він звертався до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України, або доказів того, що йому було відмовлено у встановленні належності до громадянства України, заява про встановлення факту проживання на території України є передчасною. У відзиві на позов представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначила, що [PERSON] не зверталася із заявою про набуття громадянства України, чи отримання дозволу на імміграцію до ДМС України чи її територіальних підрозділів, з заявою встановленого зразка про видачу паспорта громадянина України, отже вона не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Представником заявника на спростування вищевикладених обставин надано до суду лист Біляївського відділу Головного управління ДМС України в Одеській області, з якого вбачається, що адвокат Юшинська І.Є. в інтересах [PERSON] зверталася до вказаного відділу з заявою про набуття громадянства України за територіальним походженням. Однак, суд не приймає до уваги вказаний лист як доказ звернення заявниці до органів Державної міграційної служби України з питання набуття громадянства України, оскільки у ньому відсутня дата та вихідний номер, а відтак суд позбавлений можливості встановити дату отримання такого листа заявницею. Крім того, копію заяви, з якою адвокат Юшинська І.Є. в інтересах [PERSON] зверталася до органів Державної міграційної служби України з питання набуття останньою громадянства України також не надано. Отже, заявником не доведено, що вона зверталась до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача. На підставі наведеного, заявником не доведено належними та допустимими доказами факт його постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України станом на 24.08.1991 року, та у період з 05.02.1986 року по 09.07.1992 року, тому відсутні підстави для задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання на території України у зазначений час.

Outcome: dismissed