Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

09 травня 2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій третьою особою без самостійних вимог зазначена Центральна адміністрація ДМР, про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 03 серпня 2017 року між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб, від якого [INFO] в них народилась донька [PERSON] . Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2023 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. З моменту розлучення і по цей час відповідачка з донькою не спілкується, участі у вихованні, догляді та утриманні дитини не приймає, аліменти не сплачує. Крім того, відповідачка неодноразово дозволяла собі з`являтися до помешкання позивача, в якому проживає їх спільна дитина, у нетверезому стані, при цьому виражаючись нецензурною лайкою у присутності дитини. Враховуючи викладене позивач просив суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно її доньки [PERSON] , стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дитини в розмірі 3 200 грн. щомісячно з моменту звернення до суду і до повноліття дитини, та стягнути з відповідачки судові витрати по справі. (а.с.1-9) Після надходження з Єдиного державного демографічного реєстру відповіді щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки - фізичної особи [PERSON] (а.с.32), ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2024 року було відкрито провадження у справі, призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, а також залучено до справи в якості третьої особи без самостійних вимог Центральну адміністрацію Дніпровської міської ради. (а.с.33-34) В підготовче засідання 03 червня 2024 року з`явились позивач, його представник та відповідачка, третя особа без самостійних вимог в засідання не з`явилась, повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В даному засіданні було ухвалено задовольнити клопотання про виклик свідків, продовжити строк підготовчого засідання на 30 днів та відкласти розгляд справи на 31 липня 2024 року. (а.с.42) 22 липня 2024 року від третьої особи без самостійних вимог надійшов висновок та заява про розгляд справи за відсутності її представника. (а.с.51-54) В підготовчому засіданні 31 липня 2024 року за участю позивача, його представника та відповідачки було ухвалено долучити висновок та заяву відповідачки про визнання позовних вимог до матеріалів справи. Оскільки всі дії з підготовки справи до розгляду в судовому засіданні були виконані 31 липня 2024 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 серпня 2024 року. (а.с.а.с.58, 59) Судове засідання 15 серпня 2024 року не відбулося через зайнятість судді в іншому провадженні. У зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 12 вересня 2024 року. (а.с.63) В судовому засіданні 12 вересня 2024 року за участю позивача та його представника було проведено розгляд по справі та ухвалено рішення. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник позивача зазначив, що під час спільного проживання відповідачка зловживала алкогольними напоями та виявляла агресію до позивача та до їх спільної дитини, після розірвання шлюбу неодноразово з`являлася до помешкання позивача в стані алкогольного сп`яніння, тому позивач звертався до дільничного, який проводив з відповідачкою усні розмови з цього приводу, також відповідачка участі у вихованні, догляді та утриманні дитини не приймає, аліменти не сплачує. Позивач вказував, що відповідачка і під час шлюбу не займалася вихованням дитини, а після розірвання шлюбу взагалі перестала цікавитися дитиною. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи наявна від неї заява про розгляд справи за її відсутності, та в якій вона проти задоволення позовних вимог не заперечує, вказує що не хоче займатися вихованням дитини, щодо стягнення аліментів у зазначеному в позові розмірі не заперечує. (а.с.55-56) Представник третьої особи без самостійних вимог в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна від нього заява про розгляд справи за його відсутності. (а.с.51) Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку, виходячи з такого. За правилами ст.ст.2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК). Судом встановлено, що 03 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 03 серпня 2017 року (актовий запис № 545). При укладанні шлюбу [PERSON] змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». (а.с.19) [INFO] народилась [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05 квітня 2018 року (актовий запис № 743). Батьками у вказаному свідоцтві про народження зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.20) Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с.21-23) 19 червня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про визначення місця проживання дитини разом з батьком та участь матері у вихованні та утриманні дитини. (а.с.24-25) Малолітня [PERSON] має зареєстроване місце проживання та проживає разом із позивачем та його матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 14/5-4992 від 23 квітня 2024 року. (а.с.26) Згідно характеристики з центру дитячого розвитку «Ельфік», виданої ФОП [PERSON] 23 квітня 2024 року, встановлено, що [PERSON] з лютого 2024 року навчається у садочку, вчасно виконує завдання, проявляє інтерес до занять, за характером спокійна, урівноважена, дисциплінована, батько та бабуся приводять та забирають дитину з садочку та вчасно оплачують послуги, мати дитини в садочку не бачили. (а.с.27) Згідно висновку Центральної адміністрації ДМР від 16 липня 2024 року вважається недоцільним позбавляти батьківських прав відповідачку відносно її малолітньої доньки - [PERSON] (а.с.53-54) Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду пояснення зі змісту яких вбачається, що більше двох років його сім`я та сім`я позивача дружать, в ході спілкування з родиною Потєхіних свідок помічав, що відповідачка регулярно випивала, могла вдарити дитину, вихованням доньки не займається, вже тривалий час проживає з іншим чоловіком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення та зазначила, що її сім`я дружить з сім`єю позивача близько двох років, її діти дружать із дитиною позивача та відповідачки, вихованням дитини займається батько, відповідачка не цікавиться дитиною, відноситься до дитини агресивно. Свідок підтвердила в судовому засіданні, що неодноразово помічала, що відповідачка могла вдарити дитину. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, в свої поясненнях вказала, що з 2023 року її син та невістка не живуть разом. Після народження дитини відповідачка змінила свою поведінку. У неї розпочались емоційні спалахи, у зв`язку з чим вона була змушена відвідувати психолога. Відповідачка під час спільного проживання з позивачем випивала, агресивно себе поводила, могла бити дитину. Після розірвання шлюбу відповідачка не бажає спілкуватися з дитиною. Дитиною займаються позивав - батько дитини та мати позивача (свідок). Вирішуючи позовні вимоги в частині позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її доньки - [PERSON] , суд приходить до наступного. Згідно ст.ст.9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14 вересня 2006 року, гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст. 150 СК України. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У постанові Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаний норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, як зазначено в ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Згідно висновку Центральної адміністрації ДМР від 16 липня 2024 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно її малолітньої доньки [PERSON] , визнано недоцільним позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її малолітньої доньки [PERSON] (а.с.53-54) В той же час, суд не погоджується із зазначеним висновком Центральної адміністрації ДМР від 16 липня 2024 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Як вбачається з вказаного висновку, він є однобічним, ґрунтується лише на характеристиці з дитячого садочка, при цьому комісія не спілкувалася з обома батьками та дитиною, не обстежувала умови проживання дитини та батьків, а тому відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд не погоджується з даним висновком та не приймає його в якості доказу. В зв`язку з чим, враховуючи покази свідків, а також те, що відповідачка у заяві наданій суду не заперечувала проти позбавлення її батьківськи прав, позовні вимоги позивача в частині позбавлення відповідачки батьківських прав, є такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідачки аліментів на утримання її дитини - [PERSON] , суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.ч.1-3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З урахуванням зазначених вище обставин та наведених положень законодавства, враховуючи, що відповідачка є здоровою та працездатною, та у своїй заяві наданій суду остання не заперечувала проти стягнення з неї аліментів, суд приходить до висновку, що відповідачка здатна надавати матеріальну допомогу на утримання своєї малолітньої доньки. З урахуванням зазначеного, враховуючи спільний обов`язок батьків щодо утримання дитини, встановлений законодавством розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дитини, визначивши розмір аліментів в твердій грошовій сумі 3 200 грн., щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову 09 травня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім при поданні позову в частині позбавлення батьківських прав, в розмірі 1 211 грн. 20 коп. Крім того, з відповідачки на користь держави слід стягнути судовий збір за вимогою про стягнення аліментів, від якого позивач звільнений згідно п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», в розмірі 1 211 грн. 20 коп. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved