Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-12 00:00:00

25 червня 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв`язку з припиненням шлюбних відносин між сторонами на початку 2018 року, та створенням сім`ї з іншою жінкою в іншому місці, відповідач в січні 2019 року, зібравши свої особисті речі, виїхав із квартири [ADDRESS] , яка була надана як службова.. В квартирі вона проживає із спільними неповнолітніми дітьми, самостійно несе тягар утримання житла та оплачує усі комунальні послуги по квартирі. Відповідач в квартирі з 2019 року та на час звернення до суду не проживає без поважних причин, його особисті речі в квартирі відсутні. Реєстрація місця проживання відповідача в спірній квартирі позбавляє її можливості отримувати житлові соціальні пільги та змушує нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від кількості зареєстрованих за адресою осіб, а також вирішити питання про приватизацію житла. Ухвалою судді від 26.06.2024 відкрито провадження по вищезазначеній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав викладених в позові. Вказувала, що вона з відповідачем зареєстровані та проживали разом з дітьми в спірній квартирі, яка була службовою, однак після розірвання шлюбу в 2018 році, він виїхав з неї, забрав речі та проживає на даний час в іншому житлі. Дану квартиру вона має намір приватизувати, однак у зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований в ній, це створює їй перешкоди. Відповідач планував також її приватизувати на сім`ю з чотирьох чоловік з умовою, що вона виплатить йому вартість його частки, але вона не має змоги сплатити її вартість. Витрати по її утриманню несе вона і навіть не має змоги оформити субсидію чи отримати інші пільги, тому змушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідач та його представник, адвокат Акрітов К.К., в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач підтвердив, що дійсно квартира була надана йому, як службова, куди він вселився із сім`єю. Після розірвання шлюбу він дійсно виїхав з квартири, створив нову сім`ю та проживає в іншому житлі. Вселятися в спірну квартиру не має наміру, однак також має намір її приватизувати, оскільки при її отриманні, вклав велику кількість коштів для створення умов проживання. На даний час не має житла у власності. Представник відповідача, адвокат Акрітов К.К. вважав, що позивач не має права звертатися до суду, так як вона не є власником квартири, тому суб`єктом звернення до суду є власник, а саме Миргородська міська державна лікарня ветеринарної медицини. Заслухавши сторони та представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 травня 2007 року, який розірваний відповідно до рішення Миргородського міськрайонного суду від 26 квітня 2018 року. (а.с.9-10). В даному шлюбі народилися діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-15). Місце проживання сторін зареєстроване в квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7,31). Вищезазначена квартира надавалась для проживання [PERSON] та членам його родини за місцем роботи, що не заперечували сторони в судовому засіданні. Власником квартири [ADDRESS] була Миргородська державна лікарня ветеринарної медицини (а.с.16). Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради від 09.08.2017 знято статус службового житла з квартири [ADDRESS] , яка належить Миргородській міській державній лікарні ветеринарної медицини (а.с. 17). Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради від 04.04.2019 вищезазначену квартиру передано до комунальної власності територіальної громади м. Миргород (а.с.18). Відповідно до Акту підтвердження фактичного місця проживання особи від 13.06.2024 [PERSON] не проживає із січня 2019 року по даний час в квартирі [ADDRESS] (а.с.19). Згідно наданих квитанцій позивачем, оплату комунальних послуг здійснює [PERSON] (а.с. 21-27). Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили суду, що відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] з моменту розірвання шлюбу між сторонами, його речей в квартирі не має. Згідно з частиною першою та другою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку про те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому твердження відповідача та його представника про те, що позивач не має права звертатися з даним позовом до суду є безпідставними. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року (справа № 200/17337/17, провадження № 61-865сво21). Згідно зі статтею 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Статтею 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Тлумачення ст.ст. 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У той же час, згідно ч. 2 ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідач, у свою чергу, має довести поважність причин непроживання у жилому приміщенні, існування відповідних перешкод для цього. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646 св 18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912 св 18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження №61-7317 св 19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089 св 19), від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17 (провадження № 61-6652св21), від 26 липня 2023 року у справі № 754/5333/18 (провадження № 61-4094 св 23). У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачкою надано належні та допустимі докази на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки. Вказані обставини підтверджуються, у тому числі актом фактичного місця проживання особи, поясненнями свідків, відповідно до яких [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 2019 року. Відповідач переїхав до іншого житла, де створив сім`ю, що визнається відповідачем. З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що відповідач за місцем реєстрації не проживає, житловим приміщенням не користується, не несе витрат, пов`язаних з утриманням квартири в належному технічному стані, не сплачує за житлово-комунальні послуги, особистих речей в квартирі не має, переїхав до іншого житла та створив нову сім`ю, його реєстрація змушує позивачку оплачувати за нього комунальні платежі, тому він підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved