Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк»), в якому, у урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 03.07.2024 року, просить стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно списані грошові кошти у розмірі 508,96 грн., та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначає, що [PERSON] є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» з 2015 року та у користуванні останньої знаходилась платіжна карта № [NUMBER] ( [NUMBER] ) з кредитним лімітом 5 000,00 грн. Вказував, що у період з 11.04.2024 року по 14.04.2024 року по платіжній картці позивача № [NUMBER] ( [NUMBER] ) здійснено 17 несанкціонованих операцій та списано кредитні кошти на загальну суму 4 924,24 грн. Відповідно до банківської виписки, кредитними коштами здійснювалась оплата послуг у м. Амстердам (Нідерланди), Таллінн (Естонія), Київ. Позивач вказані операції щодо списання/перерахунку коштів, та будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з її рахунка не вчиняла. Жодних смс-повідомлень про використання картки та/або зняття готівки не отримувала. Про факт незаконного зняття кредитних коштів позивачу стало випадково відомо 15.04.2024 року, коли вона зайшла в додаток Приват24. 15.04.2024 року позивач подала заявку до AT КБ «Приватбанк» про факт шахрайських дій та повернення незаконно списаних коштів (заявка № 2961434). Крім того, 16.04.2024 року за фактом незаконного зняття коштів з платіжної карти № [NUMBER] ( [NUMBER] ) позивач звернулася до органів поліції та за даним фактом відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024041640000529. 26.04.2024 року позивач додатково направила відповідачу заяву про несанкціонований доступ до її карткового рахунку і зняття з нього готівки, повідомила про відкрите за даним фактом кримінальне провадження, та просила врахувати даний факт при вирішенні питання про повернення грошових коштів. Відповідно до листа AT КБ «Приватбанк» від 07.05.2024 року списання коштів здійснено стороннім Інтернет ресурсом після введення номеру картки, CVV коду, терміну дії картки, відтак виконати вимоги з повернення коштів не має можливості, у зв`язку із порушенням позивачем Умов і правил надання банківських послуг. Представник позивача вважає, що оскільки [PERSON] вказані перекази не ініціювала, своїми діями не сприяла втраті даних, які б дозволили здійснити перекази коштів з її рахунку, а також не передавала свої дані стороннім особам, банк відповідно до вимог Закону України «Про платіжні послуги», зобов`язаний повернути їй списані кошти. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2024 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2024 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 04.06.2024 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Крім того, представником позивача подано клопотання про витребування доказів, в якому останній просить витребувати у АТ КБ «Приватбанк» копії договорів про відкриття картки/рахунку № [NUMBER] ( [NUMBER] ) (угода SAMDNWF00021001827 від 13.10.2015 року). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.06.2024 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів, та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 10.09.2024 року; у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів відмовлено. 03.07.2024 року з використанням підсистеми «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Попельнюх Т.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись його безпідставність та необґрунтованість, оскільки за результатами розгляду заявок позивача № 2961431-2961434, грошові кошти на загальну суму 4 415,28 грн. були повернути 11.06.2024 року банком еквайером та зараховані на картку [PERSON] . Повернення коштів відбулося у зв`язку з прийняттям позитивного рішення з боку міжнародної платіжної системи Visa щодо заявок позивача у зв`язку з шахрайськими діями у строки, передбачені правила платіжної системи. Посилається на те, що несанкціоноване списання грошових коштів здійснено через додаток Приват24 у зв`язку із недотриманням позивачем політики конфіденційності персональних даних за банківським рахунком. У зв`язку із цим, [PERSON] мала нести відповідальність за збереження інформації, що дає можливість авторизувати клієнта. Також представник відповідача заперечувала проти стягнення з банку витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем до позовної заяви не було додано жодного підтверджуючого документу про надання правничої (правової) допомоги. 03.07.2024 року з використанням підсистеми «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Мовчана О.С. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, в якій останній зазначив, що позовні вимоги підтримує. 03.07.2024 року з використанням підсистеми «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Мовчана О.С. надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно списані грошові кошти у розмірі 508,96 грн., оскільки банком повернуто позивачу безпідставно списані грошові кошти у розмірі 4 415,28 грн., та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн. 03.07.2024 року з використанням підсистеми «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Мовчана О.С. надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що твердження, наведені у відзиві, є безпідставними, суперечливими та не відповідають обставинам справи. Посилається на те, що позивачем до позовної заяви додано докази понесення витрат на професійну правничу допомогу. 03.07.2024 року з використанням підсистеми «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Попельнюх Т.І. надійшла заява про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних засобів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.07.2024 року у задоволенні заяви представника відповідача Попельнюх Тетяни Іванівни про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів, в режимі відеоконференції відмовлено. 10.09.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Хитрової Л.В. надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 16.05.2023 року, без фіксування технічними засобами, в якій остання зазначила, що проти позову заперечує та наголосила на тому, що позивачу були повернуті грошові кошти, що є підставою для закриття провадження у справі. В судове засідання 10.09.2024 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку, електронною поштою та шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України. Представник позивача у заяві від 03.07.2024 року просив розглядати справу за відсутності позивача та її представника. Представник відповідача у заяві від 10.09.2024 року просила розглядати справу без фіксування технічними засобами. Оскільки, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи. Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Суд встановив, що [PERSON] є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», має свій картковий рахунок № [NUMBER] , картка для виплат № [NUMBER] . З 11.04.2024 року по 14.04.2024 року по платіжній картці [PERSON] № [NUMBER] ( [NUMBER] ) здійснено 17 операцій та списано кредитні кошти на загальну суму 4 924,24 грн. Відповідно до банківської виписки, кредитними коштами здійснювалась оплата послуг у м. Амстердам (Нідерланди), Таллінн (Естонія), Київ (а. с. 35). 15.04.2024 року в мобільному додатку Приват24 [PERSON] виявила здійснення транзакцій з її особистого рахунку з картки № [NUMBER] (а. с. 37). 15.04.2024 року [PERSON] повідомила АТ КБ «Приватбанк» про вказані транзакції. 16.04.2024 року [PERSON] звернувся до Відділення поліції № 7 Дніпровського районного управління поліції ГУ НП в Дніпропетровській області та за даним фактом 17.04.2024 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 12024041640000529 з правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 185 КК України (а. с. 40-41). Листом від 07.05.2024 року АТ КБ «Приватбанк» повідомило [PERSON] про неможливість повернення коштів, оскільки списання коштів здійснено стороннім Інтернет ресурсом після введення номеру картки, CVV коду, терміну дії картки, відтак виконати вимоги з повернення коштів не має можливості, у зв`язку із порушенням позивачем Умов і правил надання банківських послуг (а. с. 48-49). 11.06.2024 року за результатами розгляду заявок [PERSON] № 2961431-2961434, грошові кошти на загальну суму 4 415,28 грн. були повернути банком еквайером та зараховані на картку позивача № [NUMBER] (а. с. 120-121). Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 627, ст. 629 ЦК України). За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1 ст. 1066 ЦК України). Як визначено у ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Згідно ч. 1 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами. Згідно п. 1.27 ст. 1 Закону, платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Відповідно до п. 6.3 ст. 6 Закону, порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. У пунктах 32.1, 32.7 ст. 32 Закону визначено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання. Згідно п. 37.2 ст. 37 Закону, у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Пунктами 1.15, 1.23, 1.24 ст. 1 Закону встановлено, що ініціатор - це особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу; отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі; неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі; переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою; помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі; неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі; платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів; неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Системний аналіз п.п. 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 ст. 1 Закону дає підстави для висновку про те, що рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, якщо: ініціатором такого переказу виступила особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник); кошти були списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу. Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг або для отримання коштів у готівковій формі, тобто платіжної картки (п.п. 4 п. 21.1 ст. 21 Закону). Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків електронних платіжних засобів, а також порядок здійснення операцій з їх використанням передбачений Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням (далі - Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до п. 3 Розділу І Положення, його вимоги поширюються на платіжні організації, учасників платіжних систем, які є суб`єктами відносин, що виникають під час здійснення операцій, ініційованих із використанням електронних платіжних засобів цих платіжних систем та користувачів електронних платіжних засобів (далі - користувач). Так, згідно п. 1 розділу VI Положення, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Відповідно до п. 5 розділу VI Положення, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Пунктами 7, 8 розділу VI Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до п. 9 розділу VI Положення, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. У постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Отже, після виявлення помилкового або неналежного переказу, користувач зобов`язаний негайно повідомити банк-емітент про такі операції у спосіб, що передбачений договором. У постанові Верховного Суду від 08.02.2018 року в справі № 552/2819/16-ц вказано, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 691/699/16-ц та від 03.07.2019 року у справі № 537/3312/16-ц. Оцінюючи доводи позову, судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилався на те, що вищевказані операції у період з 11.04.2024 року по 14.04.2024 року вона не здійснювала, електронні платіжні засоби нікому не передавала, інформацію за ними (ПІН-код, CVV, особисті дані) не розголошувала; мобільний телефон, до якого прив`язаний фінансовий номер, та платіжні картки знаходились у неї. Суд встановив факт звернення позивача до банку одразу після виявлення несанкціонованого списання грошових коштів, а також її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у позивача дійсно була відсутня воля на вчинення вказаних транзакцій. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.07.2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) вказано, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію. Суд вважає, що АТ КБ «Приватбанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що позивач, як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію щодо списання грошових коштів з її карткового рахунку у період з 11.04.2024 року по 14.04.2024 року на суму 4 924,24 грн. При цьому, судом враховано, що 11.06.2024 року грошові кошти на загальну суму 4 415,28 грн. були повернуті банком еквайером та зараховані на картку позивача № [NUMBER] . За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» грошових коштів у розмірі 508,96 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0.3680786582.1 від 02.06.2024 року, який підлягає стягненню з відповідача, оскільки суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Як визначено у ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, витрати, на професійну правничу допомогу становлять 2 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача додано до позовної заяви: копію Договору про надання професійної правничої допомоги від 15.04.2024 року, укладений між Адвокатським бюро «Олександра Мовчана», в особі адвоката Мовчана О.С. (далі - Адвокат), та [PERSON] (далі - Клієнт); копію Додаткової угоди № 1 від 15.05.2024 року до Договору про надання професійної правничої допомоги від 15.04.2024 року; копію акту наданих послуг від 17.05.2024 року; копію рахунку-фактури № 1 за Договором про надання професійної правничої допомоги від 15.04.2024 року на суму 2 000,00 грн. Відповідно до п. п. 1, 4 розділу І Договору про надання професійної правничої допомоги від 15.04.2024 року, предметом Договору є забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів Клієнта у будь-якому статусі. Представництво інтересів Клієнта у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного чи конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Як визначено у п. п. 1, 6 розділу ІІІ Договору про надання професійної правничої допомоги від 15.04.2024 року, гонорар - винагорода Адвоката за здійснення захисту, представництво інтересів Клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах та в порядку, визначених Договором. Факт надання послуг підтверджується актом наданих послуг. Відповідно до п. п. 1, 2 Додаткової угоди № 1 від 15.05.2024 року до Договору про надання професійної правничої допомоги від 15.04.2024 року, сторони дійшли згоди, що в рамках Договору про надання професійної правничої допомоги від 15.04.2024 року, Адвокат надає правову допомогу Клієнту у справі про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] безпідставно списаних коштів по картковому рахунку № [NUMBER] . Сторони дійшли згоди, що розмір гонорару за надання правової (професійної правничої) допомоги в суді першої інстанції становить 2 000,00 грн. Згідно акту наданих послуг від 17.05.2024 року, сторони Договору про надання професійної правничої допомоги від 15.04.2024 року склали це акт про те, що Адвокат передав, а Клієнт прийняв наступні послуги: усна консультація щодо можливості вирішення спору про стягнення безпідставно списаних коштів по картковому рахунку - 1 год.; підготовка та подача позовної заяви [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] безпідставно списаних коштів по картковому рахунку № [NUMBER] - 3 год. Сума - 2 000,00 грн. Підписанням цього акту Клієнт підтверджує факт належного отримання послуг відповідно до Договору про надання професійної правничої допомоги від 15.04.2024 року, а також не має претензій до Адвоката щодо отриманих послуг. У відзиві на позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» просило відмовити позивачу у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу. Як визначено у ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У частині 3 ст. 141 ЦПК України визначене загальне правило розподілу судових витрат. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved