Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 15.02.2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, в якому просила визначити з нею, матір`ю [PERSON] , місце проживання її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] (у попередньому шлюбі було прізвище [PERSON] , дошлюбне прізвище [PERSON] ) та [PERSON] зареєстрували шлюб 07.11.2015 року у Крюківському відділі ДРАЦС Кременчуцького МУЮ у Полтавській області, актовий запис №577. У шлюбі мають спільню малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 31.10.2022 року у справі №537/2292/22 розірвано шлюб [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу малолітня дитина [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] у с. Млинок Олександрійського району Кіровоградської області. Батько [PERSON] - проживає окремо у м. Кременчуці, проте оспорює місце проживання дитини з матір`ю, залишає дитину у себе, від чого дитина пропускає навчання, що негативно впливає на освіту дитини. Після того як 29.08.2023 року [PERSON] зареєструвала другий шлюб зі [PERSON] , посилились конфлікти з [PERSON] про визначення місця проживання їх спільної дитини. Тому [PERSON] звернулася до суду за захистом, просила в найкращих інтересах малолітньої дитини [PERSON] , якому 8 років, визначити місце його проживання з матір`ю. Врахувати, що мати [PERSON] має власне житло за адресою: [ADDRESS] , де на теперішній час проводить ремонт, а тому фактично проживає з дитиною у житловому будинку в с. Млинок Олександрійського району Кіровоградської області, де забезпечені всі умови для проживання. [PERSON] здорова, не перебуває на обліку у лікаря нарколога чи психіатра. [PERSON] після одруження не працює, займається вихованням сина. Чоловік [PERSON] є військовослужбовцем, отримує дохід за період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року 628065 грн., на що утримує їх сім`ю з дитиною. Проте [PERSON] є працівником поліції, тому не має часу для виховання дитини. Разом з тим [PERSON] не чинить перешкод у спілкуванні дитини з батьком. За таких обставин [PERSON] просила суд визначити з нею місце проживання її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рух справи. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 16.02.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом позовом [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини. (т.1 а.с.32). Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 14.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначене справу до розгляду по суті. (т.2 а.с. 55). Позиція учасників справи в судовому засіданні. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Болгар Л.І. просили задовольнити позов, визначити з матір`ю місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, хоча належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи. Представник третьої особи Онуфрієвської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області не з`явився в судове засідання, хоча повідомлявся належним чином про місце і час розгляду справи. Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В установлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав, тому відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 1 статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В відповідності до ст.280 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Обставини встановлені судом, мотиви ухваленого рішення. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 31.10.2022 року у справі 537/2292/22, яке набрало законної сили 01.12.2022 року, ухвалено розірвати шлюб [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), зареєстрований 07.11.2015 року у Крюківському відділі ДРАЦС Кременчуцького МУЮ у Полтавській області, актовий запис №577. (а.с.17). [PERSON] та [PERSON] мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 14.04.2016 року Крюківським відділом ДРАЦС Кременчуцького МУЮ у Полтавській області. (а.с.14). 29.08.2023 року [PERSON] зареєструвала шлюб зі [PERSON] , у шлюбі дружина змінила прізвище на [PERSON] , актовий запис 876, що підтверджено свідоцтвом Серії [NUMBER] , виданим 29.08.2023 року Відділом ДРАЦС у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.16). [PERSON] є військовослужбовцем за мобілізацією сержантом, перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] з 27.02.2022 року, що підтверджено довідкою т.в.о. командира №39 від 02.02.2024 року (а.с.27). За період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року [PERSON] отримав грошове забезпечення 628765,80 грн., з них сплачено аліменти 131916,54 грн., що підтверджено довідкою т.в.о. командира та начальника фінансово-економічної служби №1033 від 04.02.2024 року. (а.с.28). [PERSON] (змінила прізвище на [PERSON] ) має право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,15 га кадастровий номер 3524655400:50:037:0002, розташовані за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17.12.2022 року державним нотаріусом Онуфрієвської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Оніщенко А.А., що підтверджено витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №317972498 та №1797637 від 17.12.2022 року (а.с.18-22). [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено витягом з реєстру територіальної громади №2023/007293498 від 12.09.2023 року. (а.с.13). [PERSON] фактично проживає з малолітньою дитиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу [PERSON] з дитиною не проживає, що підтверджено довідкою Служби у справах дітей виконавчого комітету Онуфрієвської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області №09-41/4 від 02.02.2024 року. (а.с.24). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено витягом з Єдиного державного демографічного реєстру №451771 від 16.02.2024 року. (а.с.31). Дитина [PERSON] навчається у 2 класі Млинківського ліцею Онуфрієвської селищної ради Кіровоградської області, що підтверджено довідкою директора цього навчального закладу Кучер З. №2 від 08.02.2024 року. (а.с.23). [PERSON] не має психічних розладів, не зверталася за відповідною допомогою, що підтверджено консультативним висновком спеціаліста КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» ВП обласна консультативна психоневрологічна поліклініка зі стаціонаром №2 від 08.02.2024 року (а.с.25). [PERSON] не перебуває на диспансерному обліку в наркологічному кабінеті КНП «Онцфрієвська ЦРЛ», за медичною допомогою не зверталася, що пітверджено довідкою КНП «Онуфрієвської центральної районної лікарні» Онуфрієвської селищної ради Кіровоградської області №65 від 12.02.2024 року (а.с.26). За висновком органу опіки та піклування Онуфрієвської селищної ради від 22.04.2024 року №9-28/58, прийнято рішення про доцільність визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Установлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , має мати [PERSON] та батька [PERSON] . Після розірвання шлюбу батьків дитина проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , у бабусі [PERSON] , де для дитини створені належні умови для виховання, навчання та повноцінного розвитку. Дитина забезпечена всім необхідним. В сім`ї добрі стосунки, повага. В ході спілкування дитина повідомив, що бажає жити з матір`ю. Батько проживає окремо за адресою: [ADDRESS] . Працівники служби неодноразово виїжджали до місця проживання батька з метою обстеження умов його проживання, але до будинку не потрапили. У телефонній розмові [PERSON] повідомив, що через велику навантаженість на роботі не може надати доступ до свого житлового помешкання. (а.с. 50-51). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] повідомили, що тривалий час близько знайомі з сім`єю [PERSON] , але вона розірвали шлюб. Після розірвання шлюбу [PERSON] вдруге вийшла заміж, змінила прізвище на [PERSON] , проживає разом з сином у своєї мами [PERSON] в її будинку у Кіровоградській області, Онуфрієвському району, с. Млинок. Але має ще і свій будинок. [PERSON] займається утриманням, вихованням та навчанням свого сина [PERSON] , забезпечує його всім необхідним. У матері дитина доглянута та щаслива, навчається. Батько [PERSON] проживає окремо від дитини у м. Кременчуці. [PERSON] не забороняє батьку бачити свого сина, але у вільний від навчання час. Тому з цього приводу між ними виникають суперечки, а батько [PERSON] періодично говорить матері [PERSON] , що забере у неї дитину. Норми права та мотиви ухваленого рішення. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У зв`язку із зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Суд вважає, що з огляду на позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання їх спільної малолітньої дитини [PERSON] , між сторонами існує спір, що і підтверджено і допитаними свідками. Проте між сторонами склалися фактичні обставини, за яких після розірвання шлюбу дитина залишилася жити з матір`ю, де для дитини є все необхідне для виховання, навчання, зростання у атмосфері любові та поваги, в той час як батько проживає окремо в іншій місцевості, й навіть не знайшов час надати працівникам органу опіки доступ в своє житлове приміщення для його обстеження та перевірки наявності належних умов проживання в ньому дитини для надання висновку про визначення його місця проживання. Тому суд вважає найкращим для інтересів малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , визначити місце його проживання з матір`ю [PERSON] , з якою він фактично проживає після розірвання шлюбу батьків, яка створила для дитини належні умови для виховання, навчання, зростання та розвитку в умовах поваги та любові, забезпечила всім необхідним. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на судовий збір в сумі 1211, 20 грн. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved