Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

Зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він з 06.05.2019 року по 08.05.2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі та був звільнений з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29.01.2024 року було стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати за період з листопада 2019 року по травень 2020 року в розмірі 79288,12 грн. без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, а також стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 79288,12 грн. Виплати вказаних сум було проведено в примусовому порядку 11.03.2024 року. Позивачем зазначено, що суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати відповідно до п. 2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України №5 від 13.01.2004 року входить до фонду додаткової заробітної плати. Оскільки розрахунок відповідач не провів, а сума компенсації є додатковою заробітною платою, тому позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток з 27.01.2024 року по день винесення рішення судом, оскільки попереднім рішенням суду вказаний середній заробіток був стягнутий з 26.07.2023 року по 26.01.2024 року. У зв`язку з чим [PERSON] вважає справедливим до стягнення середній заробіток в розмірі 100000,00 грн. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач вважає що з відповідача на його користь має бути стягнута компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 42344,65 грн., а також середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 100000,00 грн. Аргументи інших учасників. Відповідач надав відзив на позовну заяву (а.с.36-42), в якому зазначив, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач не заперечує того факту, що перед позивачем існувала заборгованість із заробітної плати в розмірі 79288,12 грн., яка була стягнута рішенням суду, а також стягнуто середній заробіток в розмірі 79288,12 грн. Судове рішення виконане 11.03.2024 року. Відповідач зазначає, що позивач раніше вже звертався до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та на його користь така сума середнього заробітку вже була стягнута, отже позивач звернувся з вказаною вимогою повторно, тому вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки є необґрунтованою. Відповідач вважає, що позивач зловживає своїми правами на захист, подаючи неодноразові позови з тими самими позовними вимогами, оскільки дії позивача направлені на безпідставне збагачення в судовому порядку. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем зазначено, що для проведення розрахунку компенсації треба брати доходи громадян, які не мають разового характеру, а також те, що дію ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» зупинено з 01.01.2023 року згідно із ЗУ № 2710-ІХ від 03.11.2022 року. Також розмір компенсації втрати частини заробітку є значно завищеним та алгоритм її розрахунку суперечить нормам чинного законодавства, а тому вважає, що у задоволенні вказаних вимог слід відмовити. Рух справи у суді. Ухвалою суду від 15.03.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Пояснення сторін в судовому засіданні. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились, просили справу слухати без їх участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив справу слухати без його участі та винести рішення по суті справи у відповідності до норм чинного законодавства. Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторін, суд вважав можливим розглянути справу без участі учасників справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Встановлені судом обставини та факти. Позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 06.05.2019 року та був звільнений з підприємства 08.05.2020 року на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29.01.2024 року з ТОВ «Краснолиманське» на користь [PERSON] стягнута заборгованість із заробітної плати в розмірі 79288,12 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 79288,12 грн. Вказаний середній заробіток судом розраховано за період з 26.07.2023 року (наступний день після отримання позовної заяви відповідачем) по 26.01.2024 року (враховуючи шестимісячний строк, встановлений ст. 117 КЗпП). За даними ЄДРСР вказане рішення набрало чинності 29.02.2024 року. Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» за № 215 від 26.03.2024 року (а.с.44), заборгованість у ТОВ «Краснолиманське» перед [PERSON] за період з листопада 2019 р. по травень 2020 року становила 79288,12 грн. та складалася з таких сум: Період в якому виникла заборгованість з виплати заробітної платиСума заборгованості, грн.. Листопад 20195956,60 Грудень 20195263,24 Січень 202024088,01 Лютий 20203,41 Березень 20209344,91 Квітень 202018536,89 Травень 202016095,06 РАЗОМ79288,12 Вищевказана заборгованість була сплачена позивачу в повному обсязі в примусовому порядку 11.03.2024 року, що не заперечується сторонами. Висновки суду та норми законодавства, що застосовані судом. Частиною 1 ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення містить частина 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, до яких відноситься і заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до пункту 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Враховуючи наведені норми законодавства, а також встановлені судом обставини, які свідчать про те, що відповідачем були порушені строки виплати позивачу заробітної плати за період з листопада 2019 по травень 2020 року, суд вважає, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати: Місяць та рік за який не виплачена заробітна платаСума заробітної плати, нарахованої до виплатиПеріод невиплати заробітної плати, місяць/рікІндекс споживчих цін за період невиплати грошового доходуСума компенсації, грн. Листопад 20195956,6012/19-02/241,5443893240,39 Грудень 20195263,2401/20-02/241,5474842878,99 Січень 202024088,0102/20-02/241,54439513103,88 Лютий 20203,4103/20-02/241,5490421,87 Березень 20209344,9104/20-02/241,5367485018,22 Квітень 202018536,8905/20-02/241,5245529731,87 Травень 202016095,0606/20-02/241,5199928369,43 Разом79288,12 42344,65 Будь-яких доказів того, що така компенсація була нарахована під час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем або після звільнення останнього або при здійсненні виплати вказаної заборгованості (тобто 11.03.2024 року), суду надано не було. Таким чином, сума компенсації, яка за розрахунком суду підлягає стягненню на користь позивача становить 42344,65 грн. Що стосується доводів відповідача в частині посилання на норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», то суд критично відноситься до цих доводів, оскільки предметом позову є стягнення компенсації заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Питання компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати регулюються Законом України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», яким чітко визначається в яких випадках проводиться така компенсація та яким чином вона обчислюється. Підставою для виплати компенсації громадянам втрати частини доходів є порушення строків виплати нарахованих громадянам доходів на один і більше календарних місяців. Виплата вказаної компенсації, за вказаним законом, повинна провадитися у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. При цьому норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» регулюють інші питання, а саме підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Підставою для проведення індексації грошових доходів населення є ситуація, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Крім того порядок здійснення розрахунку індексації грошових доходів населення відрізняється від порядку розрахунку компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Тобто вказані закони регулюють різні правовідносини і тому в рамках даної справи Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» не підлягає застосуванню. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку з 27.01.2024 року по день винесення рішення судом в розмірі 100000,00 грн. суд зазначає таке. Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції станом на день звільнення позивача, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] працював на ТОВ «Краснолиманське» з 06.05.2019 року по 08.05.2020 року, тобто останнього було звільнено саме 08.05.2020 року, що також встановлено рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29.01.2024 року, ЄУНСС №227/1594/23. Відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції до 01 липня 2022 року, не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком. Закон України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі. Таким чином, даний Закон України містить норми прямої дії та поширює свою дію на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19 липня 2022 року. Відповідно до ч.1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як випливає із Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно, зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами. Таким чином, період стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку визначається за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідної затримки розрахунку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19). Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29.01.2024 року з ТОВ «Краснолиманське» на користь [PERSON] стягнута заборгованість із заробітної плати в розмірі 79288,12 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 79288,12 грн. Вказаний середній заробіток судом розраховано за період з 26.07.2023 року (наступний день після отримання позовної заяви відповідачем) по 26.01.2024 року (враховуючи шестимісячний строк, встановлений ст. 117 КЗпП). Сторонами не заперечується, що вказані суми присудженні до стягнення були виконанні у примусовому порядку 11.03.2024 року. Таким чином, відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати, у зв`язку з чим в останнього виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але позивач помилково вважає, що за період виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати необхідно стягувати середній заробіток з 27.01.2024 року (наступний день, після розрахунку середнього заробітку за рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29.01.2024 року) по день винесення цього рішення, оскільки рішення суду набирає законної сили протягом тридцяти днів з дня його складення, за умови якщо його не було оскаржено в апеляційному порядку. Тому, на думку суду у позивача виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2024 року (наступний день, після розрахунку середнього заробітку за рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29.01.2024 року) по 11.03.2024 (день виконання рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29.01.2024 року). Всього затримка виконання рішення суду та сплати усіх належних при звільненні сум склала 31 робочих днів. Середньоденна заробітна плата позивача становила 1097,48 грн., як вбачається з довідки ТОВ «Краснолиманське» №216 від 26.03.2024 року. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.01.2024 року по 11.03.2024 року складає 34021,88 грн. (1097,48 грн.*31 робочий день), отже позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач при зверненні до суду з вказаним позовом був звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення компенсації втрати частини заробітку внаслідок несвоєчасної виплати. Відповідно до Закону України «Про судовий збір», станом на день звернення позивачем до суду (станом на 24.04.2024 року), за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Таким чином за подання цього позову до суду позивач повинен був сплатити судовий збір (з урахуванням понижуючого коефіцієнту) в розмірі 968,96 грн. (1211,20 х 0,8), але відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору позивач звільнений. Враховуючи наведене та правила ст. 141 ЦПК України, сума в розмірі 968,96 грн. (судовий збір за заявлену вимогу про стягнення компенсації втрати частини заробітку) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100000,00 грн. та сплатив судовий збір в розмірі 968,96 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору, за заявлену вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 329,66 грн. (34,02%), іншу частину сплаченого судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: partial