Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Сторожинецький центр первинної медичної допомоги» Сторожинецької міської ради Чернівецького району про поновлення на роботі, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. Зазначала, що її було звільнено з 05.03.2024 року із займаної посади наказом роботодавця від 26.02.2024р. №11зв на підставі пункту 1 ст.40 КЗпП України у зв?язку з ліквідацією пункту невідкладної допомоги Красноїльської АЗПСМ. З наказом про звільнення позивачку було ознайомлено 11.03.2024 року. Позивач була звільнена в період перебування на лікарняному [PERSON] була непрацездатна в період з 01.03.2024р. по 08.03.2024р. Оскільки період непрацездатності тривав до 08.03.2024р. включно, позивачка була ознайомлена з наказом про звільнення у понеділок 11.03.2024р. Тому даний позов подано з дотриманням місячного строку звернення до суду. Позивач вважає що наказ відповідача від 26.02.2024р. №11зв про звільнення позивачки незаконним, що є грубим порушенням вимог 4.4 ст.40 КЗпП України. В оскаржуваному наказі підставою звільнення вказано ліквідацію пункту невідкладної допомоги Красноїльської АЗПСМ, який є структурним підрозділом КНП «Сторожинецький центр первинної медичної допомоги». Проте із змісту п. 1 наказу відповідача від 26.12.2023р. №411 вбачається, що «ліквідовано» лише структурний підрозділ даного підприємства. При цьому ліквідація роботодавця як юридичної особи не проводилася. Крім того, навіть якщо розглядати звільнення позивачки як таке, що було проведено з підстав скорочення штату, то роботодавець допустив грубі порушення встановленої законом процедури. А саме: ліквідація одного із структурних підрозділів роботодавця не означає автоматичне звільнення працівників, які працюють в цьому підрозділі. Відповідно до ч.2 ст.49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Таким чином, позивач просить поновити її на посаду, стягнути 10000 грн. морального відшкодування та стягнути середній заробіток за кожен день вимушеного прогулу, які виникли з вини відповідача. 29.04.2024 року від КНП «Сторожинецький ЦПМД» Сторожинецької міської ради в особі представника [PERSON] , до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій він позовні вимоги не визнав, вказують що згідно наказу № 411 від 26.12.2023 в зв?язку з ліквідацією пункту невідкладної допомоги Красноїльської АЗПСМ було вирішено питання щодо проведення ліквідації пункту невідкладної допомоги Красноїльської АЗПСМ. Ліквідація пункту невідкладної медичної допомоги Красноїльської АЗПСМ, насамперед зумовлена відсутністю фінансування з боку Красноїльської селищної ради вказаного пункту. Отже, відсутність фінансування з боку Красноїльської селищної ради вищезазначеного пункту, стала основної причиною для проведення його ліквідації з подальшим скороченням чисельності й штату працівників. Відповідності до наказу № 411 від 26.12.2023 Відповідач під розпис 29.12.2023 року попередив Позивача про проведення ліквідації вказаного пункту, при цьому запропонувавши Позивачеві наявні вакансії, як того вимагає Трудове законодавство, про що Позивач власним підписом висловила свою незгоду з даним попередженням. Під час перебування Позивача у відпустці, остання перебувала на лікарняному по тимчасовій непрацездатності з 01.03.2024 р. по 05.03.2024 р. Зокрема, представник відповідача повідомляє, що у відповідності до вимог ст. Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачається, що у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв?язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. З урахуванням зазначеного, Відповідачем при прийняті рішення про звільнення Позивача, було повністю дотримано вимоги стст..40, 43,49-2 КЗпПУ. 09.09.2024 року до суду надійшло клопотання від Красноїльської селищної ради №1002 від 09.09.2024 року про необхідність залучення по даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Красноїльську селищну раду Чернівецького району Чернівецької області, оскільки рішення суду може вплинути на права і обов`язки останньої. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] заперечили проти залучення по даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Красноїльську селищну раду Чернівецького району Чернівецької області, надавши письмове заперечення на клопотання відповідача про залучення третьої особи, в якому посилаються на те, що предмет спору в даній справі не стосується рішень органу місцевого самоврядування, а виключно рішення роботодавця про звільнення працівника з роботи. Так, в межах визначених засновником обсягів фінансування відповідач як юридична особа публічного права самостійно приймає рішення про упорядкування своєї структури чи скорочення штату. Рішення засновника щодо обсягів фінансування відповідача у даній справі не оспорюється. Так само не є предметом спору рішення відповідача щодо визначення своєї структури та штатної чисельності. А вважає, що придметом спору є проведена з порушенням закону процедура скорочення штату та як наслідок - незаконне звільнення [PERSON] .. Вважає, що до вказаних правовідносин орган місцевого самоврядування не має жодного відношення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив задовільнити клопотання від Красноїльської селищної ради №1002 від 09.09.2024 року про необхідність залучення їх по даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Суд 17.09.2024 року виніс ухвалу про відмову у задоволенні клопотання від Красноїльської селищної ради №1002 від 09.09.2024 року про необхідність залучення по даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Красноїльську селищну раду Чернівецького району Чернівецької області. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили їх задовольнити. Представник відповідача Комунального некомерційного підприємства «Сторожинецький центр первинної медичної допомоги» Сторожинецької міської ради Чернівецького району, Чернівецької області Паладійчук А.В. позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України, передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, Позивач [PERSON] працювала в КНП «Сторожинецький центр первинної медичної допомоги» Сторожинецької міської рад на посаді медичної сестри у пункті невідкладної допомоги Красноїльської амбулаторії загальної практики сімейної медицини (АЗПСМ). Позивач була звільнена з 05.03.2024р. із займаної посади наказом роботодавця від 26.02.2024р. №11зв на підставі пункту 1 ст.40 КЗпП України у зв?язку з ліквідацією пункту невідкладної допомоги Красноїльської АЗПСМ. З наказом про звільнення позивача було ознайомлено 11.03.2024р. Позивач була звільнена в період перебування на лікарняному, відповідно до медичних висновків від 02.03.2024 та від 05.02.2024р. [PERSON] була непрацездатна в період з 01.03.2024р. по 08.03.2024р. Оскільки період непрацездатності тривав до п?ятниці 08.03.2024р. включно, позивач була ознайомлена з наказом про звільнення у понеділок 11.03.2024р. Звільнення за ч.1 ст.40 К3пП України можливе і у разі скорочення чисельності чи штату працівників. Виведення зі структури підприємства пункту невідкладної допомоги Красноїльської АЗПСМ як його структурного підрозділу можна вважати зміною в організації праці. Проте роботодавець у наказі від 26.12.2023р. №411 не приймав рішення про скорочення чисельності чи штату працівників, він прийняв рішення про ліквідацію структурного підрозділу. Так само наказом від 26.02.2024р. №11зв відповідач звільнив позивача не у зв?язку із скороченням чисельності чи штату, а у зв?язку з ліквідацією. За таких умов звільнення позивачки не відповідає вимогам ч. 1 ст.40 КЗпП України. Згідно довідки про доходи №44 від 29.03.2024р. заробітна плата позивача за останні два повні календарні місяці роботи (січень і лютий 2024р.), в яких було 44 робочих дні, становить 24526,09 грн. Тоді середньоденна заробітна плата становить: 24526,09 : 44 = 557,41 грн. З урахуванням абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 (103893132) зробила висновок, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не були розглянуті у справі про поновлення на роботі. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, оскільки за своєю правовою природою є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середньою заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема, в зв`язку з незаконним звільненням, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 цього Порядку середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді, (абзац 3 пункту 8 розділу IV Порядку). Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Посилаючись на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині виплати [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з вимогами ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з положеннями п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.95 року передбачено, шо розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг мораіьних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд знаходить обґрунтованими доводи позивача про заподіяння їй протиправними діями відповідача моральної шкоди, які полягали у нервовому стресі через втрату засобів до існування, втраті нормальних життєвих зв`язків та необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя без отримання стабільного заробітку. В постанові від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 Верховний Суд вказав, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Суд вважає, що заявлений розмір моральної шкоди відповідає глибині страждань, які зазнала позивач, отже позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню в повному обсязі. Правилами ст.141 ЦПК України встановлено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом І частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Враховуючи викладене суд вважає, що з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 1211.20 грн., який сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: approved