Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

Рух справи 24.05.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить суд: - Визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 49.2 кв.м. житловою - 31.7 кв.м. спільним сумісним майном [PERSON] і [PERSON] ; -В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 49.2 кв.м.. житловою - 31.7 кв.м.; -В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 49.2 кв.м.. житловою - 31.7 кв.м.; -Визнати автомобіль марки КІА модель CERATO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , спільним сумісним майном [PERSON] і [PERSON] ; -В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 частину автомобіля марки КІА модель CERATO. 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] ; -В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 1/2 частину автомобіля марки КІА модель CERATO. 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] ; -Визнати грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США спільним сумісним майном [PERSON] і [PERSON] ; -В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність [PERSON] 1/2 частину грошових коштів, що є спільною власністю, у сумі 6 000 доларів США. стягнувши їх з [PERSON] ; -Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] всі понесені нею судові витрати. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю [PERSON]. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27.05.2022 вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17.06.2022 вказану позовну було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання у справі. 17.02.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву (т. І, а.с. 111-118). 03.04.2023 до суду надійшла відповідь на відзив (т. І, а.с. 165-169). 03.04.2023 до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог (т. І а.с. 59-60) в якій заявник просить визнати грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США спільним сумісним майном [PERSON] і [PERSON] та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність [PERSON] 1/2 частину грошових коштів, що є спільною власністю, у сумі 35 000 доларів США, стягнувши їх з [PERSON] . Як вбачаться з протоколу судового засідання від 04.05.2023 у задоволенні заяви про збільшення позовних вимог було відмовлено (т. І, а.с. 218-222). Розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 692 від 03.04.2024 у зв`язку з звільненням у відставку головуючого судді [PERSON]., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06.06.2024 у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна відмовлено; підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 18.07.2024. У зв`язку з відсутністю енергопостачання в приміщенні суду судове засідання 18.07.2024 не відбулось та було перенесено на 19.09.2024. У судому засіданні 19.09.2024 представники сторін підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду. Разом з тим, у судовому засіданні 19.09.2024 представник відповідача заявив про застосування позовної давності у даній справі. Обґрунтування позову В обґрунтування позову вказується, що 23.11.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Зазначається, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2019, яке набрало законної сили 26.03.2019, шлюб між сторонами розірвано. Як стверджується у позові, сторони мають спільних малолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , як проживають з позивачкою і повністю перебувають на її утриманні. У позові зауважується, що в період перебування у шлюбі подружжям було придбано певне майно та здійснено заощадження грошових коштів, які деякий час розміщувались на рахунках у банківських установах. При цьому, вказується, що укладені угоди були оформлені на ім`я відповідача, проте кошти, за які придбане майно і які вносилися на банківські рахунки, належали сторонам як подружжю на праві спільної сумісної власності. У позові звертається увага на те, що за час шлюбу сторонами було набуте наступне майно: - квартира, загальною площею 49,2 кв.м, житловою - 31,7 кв.м розташована за адресою: [ADDRESS] , придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 2434, виданого 15.12.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караваєвою Л.А. Ринкова вартість квартири на 08.02.2022 склала 1 487 800,00 грн; - автомобіль марки KIA модель CERATO, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , який 26.12.2007 було зареєстровано за відповідачем на підставі довідки-рахунку серії ЄГП № 505781 від 26.12.2007. Ринкова вартість вказаного спільного автомобіля на 08.02.2022 року склала 139 160,00 грн; - грошові кошти, які були розміщені відповідачем [PERSON] на депозитному рахунку в АТ «Райффайзен банк Аваль», відкритому на його ім`я, в розмірі 12 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на дату пред`явлення цього позову за офіційним курсом НБУ становить 338 400,00 грн. Таким чином, позивач вважає, що оскільки вказані квартира, автомобіль і грошові кошти були придбані у період зареєстрованого шлюбу і за спільні кошти зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності. Щодо правової позиції відповідача 17.12.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, за підписом представника відповідача - адвоката Лисенко І.К., в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі (т. І, а.с. 111-118). В обґрунтування відзиву, зокрема, вказується, що грошові кошти на придбання спірної квартири були надані матір`ю відповідача [PERSON] , про що відповідачем була складена розписка від 12.09.2010. Зазначається, що 12.09.2010 [PERSON] надала своєму сину [PERSON] грошові кошти в борг в розмірі 70 000 доларів США готівкою на придбання квартири. При цьому, стверджується, що в розписці вказано зобов`язання відповідача повернути надані грошові кошти протягом 10 років з дня їх отримання, а саме до 12.09.2020. Разом з тим, зауважується, що надані в борг грошові кошти були отримані матір`ю відповідача [PERSON] від продажу земельної ділянки та садового будинку в садовому товаристві «Фронтовик» по [ADDRESS] та відповідно до попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку від 23.12.2008, їх вартість була визначена та погоджена сторонами договору у розмірі 70 000 доларів США. Як зазначається у відзиві, відповідач поклав надані грошові кошти на свій депозитний рахунок у ПАТ «Банк Форум» 13.09.2010, а саме 70 000 доларів США та почав підшуковувати варіанти для купівлі квартири. Звертається увага на те, що відповідно до п. 2 попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири з передоплатою від 16.11.2012, зареєстрованого в реєстрі за № 2221, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Караваєвою Л.А., відповідач домовився купити квартиру за адресою: [ADDRESS] , за 559 510,00 грн, що становив на день укладення основного договору еквівалент 70 000 доларів США, виходячи з офіційного курсу НБУ. У відзиві наголошується, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.01.2023 у справі № 754/10777/22 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено, вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 12.09.2010 в розмірі 2 559 802,00 грн. Таким чином, відповідач вважає, що грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США на купівлю спірної квартири були надані йому його матір`ю в борг, і дане боргове зобов`язання наразі повністю покладено на нього. Також у відзиві вказується, що автомобіль KIA Cerato, 2006 року випуску, д.р.н. [NUMBER] , було зареєстровано за відповідачем 26.12.2007 на підставі довідки-рахунку серії ЄГП № 505781 від 26.12.2007, відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 23.12.2021. Як зазначає відповідач, спірний автомобіль було придбано ним в кредит, за грошові кошти, отримані від продажу автомобілів, які були в його особистій приватній власності ще до укладення шлюбу з позивачкою, а саме від продажу Т3 Honda Civic, 1992 року випуску та ЗАЗ 110307, 2006 року випуску. При цьому, відповідач зауважує, що спірний автомобіль було зареєстровано за ним 26.12.2007 року, а шлюб укладено за місяць до цього 23.11.2007. Відповідач наголошує, що відповідно до звіту № 45/32.10.22 від 27.10.2022 про оцінку колісного транспортного засобу KIA Cerato р.н. [NUMBER] , ринкова вартість конкретно спірного автомобіля, складена після його огляду, становить 80 955,60 грн, а не 139 160,00 грн як зазначено в оцінці, наданій позивачем, без огляду саме спірного автомобіля. Крім того, відповідач заперечує щодо тверджень позивача про те, що сторонами за час шлюбу набуті грошові кошти, які були розміщені на депозитному рахунку в АТ «Райффайзен банк Аваль». Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21.02.2019 у справі № 760/30793/18, провадження № 2/760/637/19 (т. І, а.с. 7) шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23.11.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис № 5523 від 23.11.2007, - розірвано. У цьому шлюбі у подружжя народилися дві доньки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (т. І, а.с. 8, 9). Відповідно до наданих довідок Відділу з питань реєстрації місця проживання осіб Солом`янської РДА від 15.11.2021, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі за адресою [ADDRESS] (т. І, а.с. 10-12). В матеріалах справи наявна копія попереднього договору від 23.10.2008 укладеного в простій письмовій формі між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), відповідно до умов якого продавець має намір продати, а покупець має намір придбати земельну ділянку на 3-й лінії в садовому товаристві «Фронтовик» площею 0,0394 га з розташованим на ньому садовим будинком [ADDRESS] (т. І, а.с. 123-124). Відповідно до п. 2 попереднього договору від 23.10.2008 вартість земельної ділянки складає 70 000 доларів США (т. І, а.с. 123). У т. І на а.с. 122 міститься копія розписки від 12.09.2010, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] 12.09.2010 отримав від своєї матері [PERSON] грошові кошти в розмірі 70 000 доларів США готівкою на придбання квартири та вказані кошти [PERSON] зобов`язався повернути протягом 10 років, а саме до 12.09.2020. Відповідачем до матеріалів справи долучено копію квитанції № 435373 від 13.09.2010 (т. І, а.с. 125) з якої вбачається, що останній поклав грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США на свій депозитний рахунок у ПАТ «Банк Форум». Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.01.2023 у справі № 754/10777/22 провадження № 2/754/1262/23 (т. І, а.с. 119-121) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено, вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 12.09.2010 в розмірі 2 559 802,00 грн. Зі змісту такого рішення вбачається, у відзиві на позовну заяву, [PERSON] визнав позовну заяву та не заперечував щодо стягнення з нього на користь [PERSON] суму заборгованості. Вбачається, що [PERSON] до участі у розгляді такої справи не залучалась. Відповідне рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2012 між [PERSON] (сторона 1) та [PERSON] (сторона 2) було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири з предоплатою (т. І, а.с. 126), відповідно до якого у строк до 07.12.2012 сторона 1 зобов`язується передати у власність стороні 2 за договором купівлі-продажу (основний договір), а сторона 2 зобов`язується прийняти і оплатити квартиру [ADDRESS] . Згідно з п. 2 попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири з предоплатою від 16.11.2012 сторони домовились що продаж квартири буде вчинено за 559 510,00 грн, що буде становити на день укладення основного договору еквівалент 70 000,00 доларів США, виходячи з офіційного курсу НБУ (т. І, а.с. 126). Судом встановлено, що 15.12.2012 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири (т. І, а.с. 191), відповідно до умов якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність квартиру під [ADDRESS] та сплачує її вартість за ціною та у порядку, що передбачені договором. Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу квартири, ринкова вартість квартири становить 494 800,00 грн, відповідно до Висновку про вартість майна, зробленого ТОВ «Центр оцінки власності «Парето» 13.12.2012 (т. І, а.с. 191). У п. 5 договору купівлі-продажу квартири сторони погодили, що цей продаж вчинено за 559 510,00 грн. Згідно з п. 15 договору купівлі-продажу квартири, цей договір посвідчено за письмовою згодою на укладання даного договору дружини покупця [PERSON] , викладеної в заяві, справжність підпису на якій засвідчена Караваєвою Л.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 15.12.2012 за реєстровим № 2433 (т. І, зворотній бік а.с. 191). До матеріалів справи долучено копію заяви [PERSON] від 15.12.2012, яка зареєстрована в реєстрі за № 2433 (т. І, а.с. 14), в якій зазначено наступне: «Я, [PERSON] , усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, яке повністю відповідає моїй внутрішній волі, даю згоду моєму чоловікові, [PERSON] , на купівлю та на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за ціну та на умовах, на його власний розсуд. Гроші, що будуть витрачатися на придбання зазначеної квартири є нашою з чоловіком спільною сумісною власністю, як така, що набувалася нами у період перебування у зареєстрованому шлюбі. При цьому я заявляю, що договір купівлі-продажу квартири укладається моїм чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які ми вважаємо вигідними, і укладення даного договору відповідає нашому дійсному та вільному волевиявленню. Факт перебування у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції міста Києва 23 листопада 2007 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів 23 листопада 2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 1523. Зміст статей 60,65, 74 Сімейного кодексу України нотаріусом мені роз`яснено.». Згідно з наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою № 289583531 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т. І, а.с. 13) квартира, загальною площею 49,2 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] ; підстава реєстрації: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 2434, виданий 15.12.2012, видавник ПН КМНО Караваєва Л.А . Позивачем до матеріалів справи долучено звіт про незалежну оцінку майна від 08.02.2022 (т. І, а.с. 15-37), з якого вбачається, що оціночна вартість об`єкта оцінки - 3-х кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,2 кв.м, житловою площею 31,7 кв.м, становить 1 487 800,00 грн. Зі змісту листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 28.12.2021 (т. І, а.с. 51) вбачається, що автомобіль КІА CERATO, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , 26.12.2007 було зареєстровано за громадянином [PERSON] , на підставі довідки-рахунок серії ЄПГ № 505781 від 26.12.2007 та на інших осіб не перереєстровувався. До матеріалів справи позивачем долучено звіт про незалежну оцінку майна - КТЗ марки КІА модель CERATO, 2006 року випуску (т. І, а.с. 38-51), відповідно до якого ринкова (оціночна) вартість об`єкта оцінки на дату оцінки 08.02.2020 становить 139 160,00 грн. Відповідно до долученого відповідачем звіту № 45/32.10.22 про оцінку колісного транспортного засобу (т. І, а.с. 135-140) ринкова вартість об`єкта оцінки - ТЗ КІА CERATO, р.н. [NUMBER] на дату оцінки 20.10.2022 становить 80 955,60 грн. Зі змісту довідки АТ «Райффайзен Банк» вих № Д1-В56/61/342 від 17.02.2023 (т. І, а.с. 158), вбачається, що у період з 23.11.2007 по 21.02.2019 депозитні, поточні, карткові рахунки фізичної особи [PERSON] відсутні в системі АТ «Райффайзен Банк». Також в матеріалах справи міститься: відповідь АТ «Банк Кредит Дніпро» № 16-8165 від 11.10.2023 (т. ІІ, а.с. 1); відповідь АТ «Державний ощадний банк» № 46/12-11/67948/2023/БТ від 13.10.2023 (т. ІІ, а.с. 9); відповідь ПАТ АТ «Украгазбанк» № БТ-10961 від 16.10.2023 (т. ІІ, а.с. 11); відповідь Головного управління ДПС у м. Києві № 32817/5/26-15-12-06-09-СІ від 16.10.2023 про джерела та суми доходів [PERSON] за період з ІІІ квартал 2007 по І квартал 2019 року (т. ІІ, а.с. 13-20); відповідь АТ «Приват Банк» № 20.1.0.0.0/7-231013/53610 від 18.10.2023 (т. ІІ, а.с. 22); виписка по рахункам [PERSON] у ПАТ АТ «Украгазбанк» (т. ІІ, а.с. 35-41). Крім того, відповідачем до матеріалів справи долучено копії: довідки форми ОК-5 за період з 1999 року по 2022 рік (т. І, а.с. 127-130); відповіді Пенсійного фонду України від 06.02.2023 (т. І, а.с. 133-134); відповіді АТ «Приват Банк» від 31.01.2023 (т. І, а.с. 147); відповіді АТ «Банк Кредит Дніпро» від 02.02.2023 (т. І, а.с. 148); відповіді АТ «Державний ощадний банк» від 06.02.2023 (т І, а.с. 149); відповіді ПАТ АТ «Украгазбанк» від 06.02.2023 (т. І, а.с. 151); витягу з Державного реєстру правочинів № 7077827 від 05.03.2009 (т. І, а.с. 184); витягу з Державного реєстру правочинів № 7077797 від 05.03.2009 (т. І, а.с. 185); відповіді Державної податкової служби Україні (т. І, а.с. 192-193); відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 17.02.2023 (т. І, а.с. 194); звіту № 053.04.23 про оцінку колісного транспортного засобу ЗАЗ 110307 від 10.04.2023 (т. І, а.с. 199-206); звіту № 62/47.04.23 про оцінку колісного транспортного засобу HONDA Civic від 10.04.2023 (т. І, а.с. 207-214); договору купівлі-продажу з використанням банківського кредиту № 214212-1927 від 12.04.2007 (т. І, а.с. 215). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20): «Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними». Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22). Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21). Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 2-7539/08, провадження № 61-12934 св22). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суд враховує, що відповідно до ч 1 ст. 70 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). [PERSON] належними та допустимими доказами не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є його процесуальним обов`язком. Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірні квартира та автомобіль придбані ним саме за особисті кошти. Зокрема, щодо посилань відповідача на те, що квартира була придбана за отримані ним від матері згідно з розпискою від 12.09.2010 грошові кошти, суд звертає увагу на те, що для визначення вартості вчинюваного одним з подружжя правочину (договору позики), з метою його кваліфікації як такого, що виходить за межі дрібного побутового та укладений щодо цінного майна, що у свою чергу потребувало б письмової згоди іншого з подружжя, слід враховувати конкретну межу, встановлену законодавцем у ч. 1 ст. 1047 ЦК України, та брати за основу неоподатковуваний мінімум доходів громадян, перевищення десятикратного розміру якого обумовлює обов`язковість укладення договору позики в письмовій формі. Згода одного з подружжя на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, сума яких не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1ст. 1047 ЦК України), має бути надана у письмовій формі. У випадку недотримання вказаної вимоги другий з подружжя (хто не був стороною правочину) може оспорити договір позики на підставі ч. 2ст. 65 СК України. Наслідком недійсності договору позики, укладеного одним з подружжя без згоди на те іншого, є проведення реституції між сторонами недійсного правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19, провадження № 14-94цс21). Натомість, змістом договору купівлі-продажу спірної квартири від 15.12.2012, зокрема, п. 15, підтверджено, що гроші, які були витрачені на придбання такої квартири, є спільною сумісною власністю подружжя, а придбана квартира також є об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набута подружжям за час шлюбу. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22, провадження № 61-14297сво23). При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц , провадження № 14-70цс22). Задоволення вимоги про поділ квартири як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та колишньою дружиною права власності на її частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому в судів попередніх інстанцій не було підстав для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо квартир. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20). У разі, коли один із подружжя (позивач) не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 752/18272/18, провадження № 61-13536св23). Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21). Установивши, що квартира [ADDRESS] загальною площею 49,2 кв.м., придбана під час шлюбу сторін, суд дійшов висновку про те, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами у рівних частинах, шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині квартири за кожним в порядку поділу спільного майна подружжя, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована. Аналіз матеріалів справи свідчить, що автомобіль марки КІА модель CERATO, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] було придбано в період перебування подружжя у шлюбі, тому він є об`єктом спільної сумісної власності, а тому кожна зі сторін має рівні права на нього, оскільки у даній справі сторонами у справі презумпцію спільності такого майна подружжя належними та допустимими доказами спростовано не було. Також, [PERSON] просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити їй у власність 1/2 частину грошових коштів, що є спільною власністю, у сумі 6 000 доларів США. стягнувши їх з [PERSON] . Суд враховує, що вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20 /провадження № 61-6735св22/). Як вказано у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.03.2023 у справі № 481/635/20 (провадження № 61-949св22), грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку, є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу. Проте, поділу підлягає лише майно, існування якого доведено належними та допустимим доказами (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 201/5323/20, провадження № 61-7182св23). Разом з тим, як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 947/4822/20 (провадження № 61-4678св23), заявлення самостійних позовних вимог про визнання особистим майном одного із подружжя вже витрачених коштів, за які було під час шлюбу придбано спірне майно, не є ефективним способом захисту прав, які особа вважає порушеними. За таких обставин, встановивши, що на день припинення шлюбних відносин сторін депозитні, поточні, карткові рахунки фізичної особи [PERSON] в системі АТ «Райффайзен Банк» відсутні, сума грошових коштів на момент припинення шлюбних відносин не доведена, тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної даності суд звертає увагу на наступне. Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 638/15236/19, провадження № 61-14000св23). Ототожнення моменту виникнення у особи права на позов про поділ майна подружжя із моментом розірвання шлюбу є помилковим, оскільки розірвання шлюбу не свідчить про порушення прав на спільне сумісне майно (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 359/6727/21, провадження № 61-13181св23). Представник позивача зазначила, що про наявність між сторонами спору щодо поділу спільного майна подружжя її довірителька (позивач) дізналась лише у 2022 році, в процесі перемовин з цього питання з відповідачем. Представником відповідача доводів сторони позивача про час, коли їй стало відомо про наявність порушеного права не спростовано. Щодо судового збору Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 9 статті 141 ЦПК України передбачено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. З матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовом у даній справі позивачем ( [PERSON] ) було сплачено судовий збір у сумі 9 826,80 грн (т. І, а.с. 6 64). Суд враховує, що п.п. 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Аналіз судової практики свідчить про те, що наразі відсутній єдиний правовий підхід щодо застосування вказаної норми в контексті того, чи є обмеження судового збору у розмірі 3 прожиткових мінімумів для працездатних осіб таким, що діє для всіх позовів про поділ майна подружжя (за умови розірвання шлюбу) чи діє тільки для тих позовів, в яких саме одночасно також заявляється вимоги про розірвання шлюбу. Разом з тим, суд виходить з підходів, застосованих Верховним Судом, зокрема, у ухвалах від 08.09.2022 у справі № 509/3416/18 (провадження № 61-8483ск22), від 23.02.2022 у справі № 161/17315/19 провадження № 61-2790ск22), від 27.01.2022 у справі № 686/8610/17 (провадження № 61-11294св21), з огляду на які вважає такими, що заслуговують на увагу доводи відповідача. Таким чином, встановивши, що при зверненні з позовом у даній справі позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 7 443,00 грн, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог та приписів ч. 9 ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Враховуючи наведене,

Outcome: partial