Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення 3% річних від суми простроченого грошового зобов`язання, в якому вказує, що 26 жовтня 2006 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа Банк» (надалі - Кредитор/АТ «СЕНС БАНК») та [PERSON] (надалі- Позичальник) укладено Договір кредиту № 280/40-156 (надалі-Кредитний Договір). Позичальник у встановлений строк не виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, через що ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Попільнянського районного суду Житомирської області з позовною заявою про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 280/40-156 від 26.10.2006 року. 09 липня 2013 року Попільнянський районний суд Житомирської області ухвалив рішення № 619/2634/12, яким позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості з [PERSON] задовольнив в повному обсязі. 15 жовтня 2013 року Апеляційний суд Житомирської області ухвалив постанову № 0619/2634/12, якою зменшив розмір заборгованості за кредитним договором № 280/40-156 від 26.10.2006 року з 4 503 (чотири тисячі п`ятсот три)доларів США 15 центів до 3 031 (три тисячі тридцять один) доларів США 42 центів. Постанова Апеляційного суду Житомирської області від "15" жовтня 2013 року по справі № 0619/2634/12 набрала законної сили. Проте станом на день подання цього позову вище зазначене заочне рішення суду не виконано. Відтак, грошове зобов`язання, визначене таким рішенням суду, вважається простроченим. З огляду на приписи статті 625 Цивільного кодексу України, беручи до уваги розмір простроченого грошового зобов`язання визначеного постановою Апеляційного суду Житомирської області від 15 жовтня 2013 року по справі № 619/2634/12, станом на 23 лютого 2022 року розмір нарахованих 3 % річних від суми заборгованості визначеної рішенням суду становить 7 704 гривень 40 копійок. Позивач просить стягнути з [PERSON] ( [INFO] , [NUMBER], Адреса реєстрації: [ADDRESS] на користь; Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (ЄДРПОУ: 23494714, адреса: вул. Велика Васильківська, 100, Київ, 03150) суму 3 (трьох) процентів річних від суми простроченої заборгованості у розмірі 7 704(сім тисяч сімсот чотири) гривень 40 копійок та судові витрати з Відповідача у розмірі 3 028 гривні 00 копійок. Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження по даній справі з викликом (повідомленням) сторін. Відповідач в судові засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі письмових доказів. Відповідно до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України, судова повістка направляється фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частини 4 статті 223 ЦПК України передбачає, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Враховуючи неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою представника позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін, але без їх участі, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів. Справу судом розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, згідно з вимогами ст. ст. 274-279 ЦПК України. Справу судом розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, згідно з вимогами статтями 274-279 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Судом встановлено, що 26 жовтня 2006 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа Банк» та [PERSON] укладено Договір кредиту № 280/40-156. 10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та єдиним акціонером Акціонерно - комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» затверджено рішення про реорганізацію AT «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно Рішення №5/2019 єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа - Банк» від 15 жовтня 2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт. Таким чином, до АТ «Альфа-Банк» перейшли права та обов`язки AT «Укрсоцбанк», в тому числі і право вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа - Банк» від 12.08.2022 затверджено статут Акціонерного товариства у новій редакції щодо зміни найменування з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АЛЬФА -БАНК» на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СЕНС -БАНК». Таким чином, AT «СЕНС БАНК» є кредитором за Кредитним договором, укладеним між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] . Умовами Кредитного договору № 280/40-156 від 26.10.2006 року передбачено, що Банк надає Позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 6 000,00 доларів США. Позичальник у встановлений строк не виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, через що ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Попільнянського районного суду Житомирської області з позовною заявою про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 280/40-156 від 26.10.2006 року. 09 липня 2013 року Попільнянський районний суд Житомирської області ухвалив рішення № 619/2634/12, яким позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості з [PERSON] задовольнив в повному обсязі. 15 жовтня 2013 року Апеляційний суд Житомирської області ухвалив постанову № 0619/2634/12, якою зменшив розмір заборгованості за кредитним договором № 280/40-156 від 26.10.2006 року з 4 503 (чотири тисячі п`ятсот три)доларів США 15 центів до 3 031 (три тисячі тридцять один) доларів США 42 центів. Постанова Апеляційного суду Житомирської області від 15 жовтня 2013 року по справі № 619/2634/12 набрала законної сили. Проте станом на день подання цього позову вище зазначене заочне рішення суду не виконано. Відтак, грошове зобов`язання, визначене таким рішенням суду, вважається простроченим. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Однією з підстав звільнення від доказування є преюдиціальність обставин, існування або не існування яких встановлене судовим рішенням, що вступило в законну силу, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову. Отже, обставини, встановлені рішенням суду у порядку цивільного, господарського або адміністративного судочинства не доказуються при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 23.02.2022 у справі № 554/8632/18. Отже наявність договірних кредитних відносин та фактичного боргу перед позивачем не потребує додаткового доказування у відповідності до приписів встановлених ст. 82 ЦПК України, оскільки дані обставини вже було встановлено згідно із постановою Апеляційного суду Житомирської області від 15 жовтня 2013 року по справі № 619/2634/12. 22 лютого 2024 року AT «СЕНС БАНК» зверталось із досудового вимогою врегулювання спору (копія вимоги та докази направлення додаються) до [PERSON] (Паспорт серії [NUMBER] виданий Попільнянським РВ УМВС України в Житомирській області від 21.10.1999, [INFO]; РНОК11П: [NUMBER] ), щодо повідомлення відповідача про наявність простроченої заборгованості, а саме 3% річних нарахованих на постанову Апеляційного суду Житомирської області від 15 жовтня 2013 року по справі № 0619/2634/12. 24.02.2024 лист був доставлений до точки видачі/доставки, 27.02.2024 лист був вручений особисто. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з положеннями ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, три відсотки річних від простроченої суми. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. З огляду на те, що Відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, первісний кредитор звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом. З ухваленням судом рішення про стягнення з Відповідача заборгованості за кредитним договором № 280/40-156 від 26.10.2006 року в розмірі 3031 долар США 42 центи, зобов`язання Відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та фактичного виконання ним грошового зобов`язання не відбулось. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що Відповідачем заборгованість не погашена. Відтак, кредитор має право на стягнення з Відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення виконання зобов`язання. Згідно розрахунку, що наданий Позивачем на підтвердження суми заборгованості, період прострочення грошового зобов`язання за рішенням суду станом на 23 лютого 2022 року становить 1097 день (з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року) для 3% річних. Розмір 3% річних складає 265 доларів США 78 центів, що еквівалентно 7704 гривень 40 копійок. Враховуючи викладене позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно положень статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частинами першою, третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до частини другої, третьої статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 3028 гривень 00 копійок.

Outcome: approved