Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вказаною заявою. В обґрунтування вимог, вказує, що з 31 липня 2004 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано згідно рішення суду від 18 січня 2018 року. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син проживає з батьком, а донька з матір`ю. Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради було визначено місце проживання [PERSON] за адресою місця проживання батька. Після нападу російської федерації на Україну, [PERSON] разом з [PERSON] переїхали на постійне місце проживання у Республіку Польща. Заявник самостійно виховує та утримує сина. Однак, в силу тривалої військової агресії російської федерації на території України, для здійснення заходів лікування дитини, оздоровлення сина та безперешкодного переміщення по країні, можливу зміну проживання та розвитку дитини в безпечних умовах, у [PERSON] виникла необхідність встановлення факту перебування сина та його вихованні та утриманні в судовому порядку. З огляду на наведене, заявник просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним сина. В судовому засіданні заявник та його представник підтримали вимоги та просили їх задовольнити. Додатково зазначили, що необхідність встановлення факту потрібна для перетину державного кордону України разом із дитиною (з метою оздоровлення, лікування тощо). Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, в письмовій заяві просила здійснювати розгляд справи без її участі. Представник Виконавчого комітету Луцької міської ради при вирішенні спору поклався на розсуд суду, додатково зауважив на наявності рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 18.12.2018 року про визначення місця проживання дитини з батьком. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Предметом розгляду справи є встановлення факту перебування на утриманні та вихованні заявника неповнолітнього сина. Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 31 липня 2004 року, який було розірвано згідно рішення суду від 18 січня 2018 року (а.с.7,10-11). Від шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.8, 9). Станом на час розгляду справи [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] постійно проживають в Республіці Польща (а.с.12-23, 26-27). [PERSON] офіційно працевлаштована (а.с.24-25). Згідно рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради № 861-1 від 18 грудня 2018 року місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено за місцем проживання його батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.28,34,35). Згідно акту обстеження умов проживання від 25 червня 2024 року, складеного працівниками Служби у справах дітей Луцької міської ради, [PERSON] проживає разом з батьком та бабусею (безробітна) в двокімнатній квартирі з усіма комунальними зручностями. Дитина забезпечена продуктами харчування, засобами гігієни, сезонним одягом, канцелярським приладдям та всім необхідним відповідно до вікових потреб. Матір дитини проживає в Республіці Польща. Відповідно до відповіді на запит КП «Луцька міська дитяча поліклініка» №1 від 18 липня 2024 року, [PERSON] з 2017 року по даний час звертався за медичною допомогою до лікаря-педіатра та лікарів-спеціалістів у супроводі батька (а.с.30). Згідно довідки Комунального закладу загальної середньої освіти «Луцький ліцей №26 Луцької міської ради» №01-14/449 від 20 червня 2024 року, [PERSON] виховує вина [PERSON] самостійно. Матір дитини жодного разу не відвідувала батьківські збори, до класного керівника з приводу шкільного життя сина не зверталась (а.с.29). Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Заявник зазначає, що він як батько завжди намагається забезпечити гідні, а особливо безпечні умови проживання, забезпечити сина відпочинком та оздоровленням. Однак, на сьогоднішній день через військову агресію російської федерації на території всієї України введений військовий стан, ситуація в Україні продовжує бути небезпечною, що негативно впливає зокрема і на психічний стан малолітньої дитини. Виїзд за межі країни громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років на сьогоднішній день забороняється. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, а також тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, обмежено деякі конституційні права і свободи людини і громадянина, зокрема введено заборону на виїзд за межі країни громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років. Відповідно до п. 26 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 N 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 21 та 22 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" Згідно пункту 4 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 був затверджений Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Відповідно до Переліку документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», який є додатком до вказаного Порядку, документами, що підтверджують право на відстрочку у випадку, визначеному п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону, в тому числі, є документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України) З огляду на вищевикладене, для отримання правової підстави для періодичного перетину державного кордону України для забезпечення своїй дитині належного відпочинку та оздоровлення, культурного, духовного і соціального розвитку, а також у разі виникнення такої необхідності - і безпечного тимчасового проживання, батько [PERSON] повинен довести факт самостійного утримання та виховання неповнолітньої дитини. Дослідженні судом докази у їх сукупності слугують підтвердженням факту перебування на утриманні заявника неповнолітнього сина. Встановлення вказаного факту необхідно заявнику для реалізації права на свободу пересування та можливості виїзду за кордон України, встановити даний факт в позасудовому порядку неможливо. За таких обставин, суд вбачає підстави для задоволення заяви, оскільки встановлення цього факту не суперечить чинному законодавству, відповідає інтересам дитини і не порушує чиїх-небудь прав або охоронюваних законом інтересів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ч. 7 ст. 294 ЦПК України, п. 51 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах», відповідно до яких понесені заявником судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved