Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Варода П.Б. звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , в якому просить усунути йому перешкоди у здійсненні права власності квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 22.03.2024 він придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.03.2024, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 341. У цей же день за ним проведена державна реєстрації права власності на вказану квартиру. При цьому, в день укладення договору купівлі-продажу, попередній її власник [PERSON] запевнив його, що квартиру буде звільнено від особистих речей мешканців протягом декількох днів, при цьому передав один примірник ключів від неї. Крім того, за умовами договору, продавець [PERSON] ставить до відома покупця, тобто його, а покупцю відомо, що в квартирі [ADDRESS] , станом на день укладення договору купівлі-продажу квартири, малолітні чи неповнолітні діти, а також недієздатні чи обмежено дієздатні особи не зареєстровані та не мають права користування вищевказаною квартирою. Разом з тим, після придбання ним даної квартири, у ній залишилися проживати колишня дружина сина продавця відповідачка [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] 09.04.2024 він через свого представника направив [PERSON] засобами поштового зв`язку досудову вимогу про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, у якій просив протягом 30 календарних днів з дня отримання цієї вимоги звільнити квартиру, забрати із неї усі особисті речі та оплатити спожиті комунальні послуги, яку остання отримала 15.04.2024. Проте, станом на 20.05.2024 відповідачка [PERSON] , разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] , не звільнили займану ними квартиру та не забрали із неї свої особисті речі. Позивач зауважує, що категорично заперечує проти подальшого проживання у належній йому на праві приватної власності квартирі відповідачки [PERSON] , разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] , оскільки він є особою похилого віку, іншого житла у власності окрім як придбаної квартири немає, та не бажає проживати разом із чужими йому людьми. На думку позивача враховуючи, що відповідачі не є членами його сім`ї та спільним побутом з ним не пов`язані, на них не розповсюджуються положення ст. 156 ЖК України. На підставі викладеного просить суд позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.05.2024 відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 10.06.2024 судом зареєстровано відзив на позову заяву поданий адвокатом Авдєєнко В.В. в інтересах неповнолітнього [PERSON] , в якому представник вказує, що у позовній заяві позивач стверджує, що попередній власник квартири запевнив його, що колишня невістка та його неповнолітні онуки, виселяться з квартири за кілька днів та звільнять її від особистих речей, що на думку представника свідчить про те, що позивач знав про факт користування спірною квартирою відповідачами, у зв`язку з чим міг відмовитись від її придбання до виселення відповідачів колишнім власником, міг довідатись про підстави проживання відповідачів та був зобов`язаний одержати попередню згоду органу опіки та піклування для придбання вказаної квартири. Також, у договорі купівлі продажу містяться пункти, відповідно до яких станом на день укладення договору малолітні чи неповнолітні діти не мають права користування вищевказаною квартирою та що на вказану квартиру не поширюються права третіх осіб, проте такі обставини не відповідають дійсності, оскільки рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08.02.2022 по справі №607/11584/21 малолітнім [PERSON] та [PERSON] виділено в користування кімнату площею 18,6 кв. м. (приміщення №5), та допоміжні приміщення: кухню (приміщення № 4), ванну кімнату (приміщення № 2), вбиральню (приміщення № 3), балкон (приміщення № 1) залишено в спільному користуванні з [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Окрім цього, оскільки на укладення договору, на підставі якого позивач набув право власності на спірну квартиру, дозвіл органу опіки та піклування не було одержано [PERSON] через свого представника, адвоката Авдєєнка В.В. було подано до Тернопільського міськрайонного суду позов про визнання недійсним спірного договору. На переконання сторони відповідача, позивач знав, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] мають право на користування вказаною квартирою на підставі судового рішення, та що їх мати, [PERSON] , проживає з ними, однак не звернувся до органів опіки та піклування за одержанням попереднього дозволу на укладення відповідного договору, а відтак укладаючи спірний договір позивач фактично погодився на подальше проживання їх у квартирі. Представник зауважує, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Водночас, позивач жодним чином не обґрунтував наявність легітимної мети свого позову, який заявлений попри обізнаність позивача на час укладення договору про наявність у відповідачів прав на користування вказаною квартирою та відсутності заперечень позивача щодо проживання відповідачів у вказаній квартирі станом на час укладення відповідного договору. Поряд з цим, необхідність виселення відповідачів обґрунтована лише тим, що позивач є власником спірної квартири, а відповідачі не мають домовленості із позивачем щодо проживання у вказаній квартирі, що на думку сторони відповідача не має легітимної мети та є спробою непропорційного втручання у право відповідачів на користування спірним житлом. З огляду на викладене просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 27.06.2024 постановленою в судовому засіданні без видалення в нарадчу кімнату та занесеною до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про залучення його до участі у справі у якості третьої особи, у зв`язку із його безпідставністю. Залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради. Протокольною ухвалою суду від 17.07.2024 постановленою в судовому засіданні без видалення в нарадчу кімнату та занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 18.09.2024 постановленою в судовому засіданні без видалення в нарадчу кімнату та занесеною до протоколу судового засідання клопотання [PERSON] про залучення його до участі у справі у якості третьої особи залишено без розгляду. В судовому\~засіданні 17.07.2024\~позивач[PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що він купив квартиру [ADDRESS] у [PERSON] , при цьому перед купівлею він приходив у дану квартиру та оглядав її. Продавець [PERSON] запевнив, що у даній квартирі ніхто не проживає. Крім того, він ходив у Тернопільську міську раду, де дізнався, що у квартирі ніхто не зареєстрований. Про те, що у квартирі живе відповідач [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] він дізнався уже після купівлі вказаної квартири. У судове засідання 18.09.2024 позивач [PERSON] не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Варода П.Б. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 17.07.2024 з приводу позову заперечила та просила відмовити у його, оскільки іншого житла вона з дітьми немає. У судове засідання 18.09.2024 відповідач [PERSON] яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не з`явилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник відповідачів адвокат Авдєєнко В.В. у судовому засіданні щодо позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позов. Представники третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради Ксьонжик О.В., [PERSON] у судовому засіданні заперечили з приводу позову, оскільки виселення неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не буде відповідати їх інтересам. А тому діючи в найкращих інтересах дітей просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку: Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. 22.03.2024 та зареєстрованого в реєстрі за № 327, [PERSON] продав (передав у власність за плату), а [PERSON] купив (прийняв у власність за плату) належну [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 61,4 кв.м., житловою площею 31,6 кв.м. За умовами п.п. 5, 6 Договору, Продавець передав покупцю ключі від відчужуваної квартири, а покупець прийняв ключі від відчужуваної квартири під час підписання сторонами цього договору. На виконання вимог ч. 2 ст. 662 ЦК України продавець передав покупцю, а покупець прийняв документи, що стосуються нерухомого майна, під час підписання сторонами цього договору. Право власності у покупця на квартиру виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідності до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п.п.\~10,\~11\~Договору,\~Продавець ставить\~до відома\~покупця,\~а покупцю\~відомо,\~що в\~квартирі [ADDRESS] станом\~на день\~укладення договору\~купівлі продажу\~квартири,\~малолітні чи\~неповнолітні діти,\~а також\~недієздатні чи\~обмежено дієздатні\~особи не\~зареєстровані та\~не мають\~права користування\~вищевказаною квартирою.\~Продавець ставить\~до відома\~покупця,\~що яких-небудь,\~прав третіх\~осіб,\~як в\~межах,\~так і\~за межами\~України на\~відчужувану квартиру\~не має.\~Продавець ставить:\~до відома\~покупця,\~що вказана\~квартира до\~цього часу\~нікому не\~продана,\~не подарована,\~в спорі,\~під забороною\~(арештом)\~не перебуває.\~Відчужувана квартира\~оглянута покупцем.\~Недоліків,\~які перешкоджають\~використанню за\~цільовим призначенням\~на момент\~огляду не\~виявлено.\~Претензій до\~продавця щодо\~якісних характеристик\~відчужуваної квартири\~покупець не\~має і\~приймає її\~у стані\~придатному для\~використання за\~цільовим призначенням,\~Продавець стверджує\~що на\~вказану квартиру\~не поширюються\~права третіх\~осіб (в\~тому числі\~задоговорами найму (оренди) чи шлюбним договором інші речові права і т. ін.) Продавець стверджує, що згідно ст. 405 ЦК України враховані інтереси членів сім`ї власника. 22.03.2024 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 61,4 кв.м., житловою площею 31,6 кв.м., що вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав №\~371030029 від 22.03.2024. Відповідно до відповіді Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради № 684/28-03 від 02.04.2024 на заяву [PERSON] від 22.03.2024, згідно реєстру Тернопільської міської територіальної громади та картотеки переданої Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області за період з 01.08.2012 по 31.03.2016 та за період роботи з 04.04.2016 по 27.03.2024, за адресою: [ADDRESS] інформація щодо зареєстрованих осіб, відсутня. 09.04.2024 адвокат Варода Павло Борисович в інтересах [PERSON] надіслав [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] досудову вимогу про усунення перешкод у користуванні приватною власністю № 2308-ц від 09.04.2024, у якій зазначив, у ході візуального огляду належної [PERSON] на праві приватної власності кв. [ADDRESS] останнім встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] фактично проживають у вказаній квартирі за відсутності правових підстав. При цьому [PERSON] заперечує проти їхнього подальшого проживання у належній йому на праві приватної власності кв. [ADDRESS] , та просить (вимагає) у них протягом 30 календарних днів з дня отримання цієї вимоги звільнити вказану квартиру, забрати із неї усі особисті речі та оплатити спожиті комунальні послуги. Також вказав, що у випадку не задоволення цієї досудової вимоги, [PERSON] буде змушений звернутися до суду із відповідним позовом про їхнє виселення із належної йому на праві приватної власності квартири та додатково заявити вимогу про стягнення з вас понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, орієнтовний розмір яких становитиме 40 000 гривень. Вказану досудову вимогу про усунення перешкод у користуванні приватною власністю № 2308-ц від 09.04.2024, [PERSON] отримала 15.04.2024, що підтверджується інформацією про відстеження поштового відправлення за трек-номером № [NUMBER] з веб-сайту АТ «УКРПОШТА». [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що слідує із копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] виданих повторно 08.12.2022 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано Франківськ). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.02.2022 у справі № 607/11584/21, в задоволенні позову [PERSON] , в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом відмовлено. Позов [PERSON] до [PERSON] , в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , треті особи Управління сімї, молодіжної політики і захисту дітей Тернопільської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування квартирою задоволено. Встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : малолітнім [PERSON] , [PERSON] виділити в користування кімнату площею 18, 6 кв.м. (приміщення №5); [PERSON] виділити в користування кімнату площею 13, 0 кв.м. (приміщення №6); допоміжні приміщення: кухню (приміщення №4), ванну кімнату (приміщення №2), вбиральню (приміщення №3), балкон (приміщення № 1) залишити в спільному користуванні. Як вбачається із вказаного рішення, судом встановлено, що [PERSON] , котра представляє інтереси малолітніх [PERSON] , [PERSON] , а за визначенням й самі малолітні, не є співвласниками спірного житла, а також не є членами сім`ї власника житла, а відтак не можуть претендувати на захист сервітутного права користування житлом чи, як співвласник, вимагати встановлення порядку користування майном, що перебуває у спільній частковій власності. Поряд з тим, оскільки [PERSON] з дітьми вселялася до спірної квартири, й отримали в квартирі місце реєстрації проживання, за мовчазної згоди власника житла в статусі його невістки та онуків, тривалий час проживають в квартирі й квартира є зоною їх житлового комфорту, з огляду на обраний позивачем за зустрічним способом спосіб захисту цивільного права, Суд вважав за можливе застосувати аналогію ч. 2 ст. 358 ЦК України, для врегулювання відносини між власником майна та володільцем користувачем, з метою досягнення ефекту розумності та справедливості. Відтак, встановивши, що між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо порядку користування квартирою, фактичні обставини, коли\~між [PERSON] та її колишнім тестем [PERSON] склалися неприязні відносини, мало місце сімейне насилля, й, як наслідок, позивачка за первісним позовом разом з дітьми проживає у квартирі в кімнаті площею 18, 6 кв.м., відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним, обмежив фізичний доступ дітей [PERSON] їй, до кімнати площею 13,0 кв.м. котру має намір використовувати для власного проживання, суд вважав за необхідне зберегти існуючий status quo, встановивши порядок користування житлом зазначений у резолютивній частині рішення суду. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав\~і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів її сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Тобто, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317 та 383 ЦК України й статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Так, 22.03.2024 між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено Договору купівлі продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. та зареєстровано в реєстрі за № 327, за умовами якого [PERSON] продав (передав у власність за плату), а [PERSON] купив (прийняв у власність за плату) належну [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 61,4 кв.м., житловою площею 31,6 кв.м. Після укладення вказаного Договору купівлі продажу квартири позивачем [PERSON] було встановлено, що у квартирі [ADDRESS] фактично проживають відповідачі [PERSON] та неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] та неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї колишнього власника [PERSON] , проте вселились до даної квартири, й отримали в квартирі місце реєстрації проживання, за мовчазної згоди останнього в статусі його невістки та онуків, у зв`язку із чим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.02.2022 у справі № 607/11584/21 [PERSON] та [PERSON] було встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] . Водночас, суд зауважує, що виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним. Таким чином, права відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які не є власниками спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири [PERSON] зі згоди якого вони були вселені, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідачів (правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №309/2477/16-ц від 16.01.2019 року). Вказаний висновок також відповідає постанові Верховного Суду у справі №638/13030/13-ц від 25.07.2018, в якій зроблено висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд і у постановах від 02.10.2019 у справі № \~644/6646/14-ц; від 25.02.2021 у справі № 761/26620/16?ц. та від 04.07.2023 у справі № 522/16228/19-ц. Поряд з цим, до правовідносин, які виникли у даній справі не підлягають застосування положення статті 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку, оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї позивача [PERSON] . Застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення статті 391 та статей глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК України, прийнятого 30.06.1983, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27.05.2004 у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09.10.2007 у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15.01.2009 у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Судом встановлено, що [PERSON] , як власник квартири [ADDRESS] , категорично заперечує проти проживання у ній відповідачів та не давав його згоди на їх вселення у спірну квартиру. Водночас, доводи сторони відповідача з приводу того, що позивачу [PERSON] на момент укладення Договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] було відомо про проживання у ній відповідачі, а відтак він погодився на їх вселення не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними доказами. Так, як вбачається із п.п. 10, 11 Договору купівлі продажу квартири, продавець [PERSON] поставив покупця [PERSON] до відома, що в квартирі [ADDRESS] станом на день укладення договору купівлі продажу квартири, малолітні чи неповнолітні діти, а також недієздатні чи обмежено дієздатні особи не зареєстровані та не мають права користування вищевказаною квартирою, а також ствердив, що на вказану квартиру не поширюються права третіх осіб. Відповідно до відповіді Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради № 684/28-03 від 02.04.2024 на заяву [PERSON] від 22.03.2024, згідно реєстру Тернопільської міської територіальної громади та картотеки переданої Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області за період з 01.08.2012 по 31.03.2016 та за період роботи з 04.04.2016 по 27.03.2024, за адресою: [ADDRESS] інформація щодо зареєстрованих осіб, відсутня. Крім того, згідно з відповідями № 614316, № 614309, №610293 від 27.05.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманих на запит суду виконаний на підставі ч. 8 ст. 187 ЦПК України, [PERSON] знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , 31.05.2023, а неповнолітні [PERSON] та [PERSON] 05.06.2023. А відтак суд бере до уваги пояснення позивача [PERSON] та вважає, що останньому не було відомо не та не могло бути відомо про проживання у спірній квартирі відповідачів. Вказане жодним чином не спростовано стороною відповідачів. Суд зауважує, що тривалий строк користування відповідачами спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі від 25.07.2018 №638/13030/13-ц. При цьому, оцінюючи виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції, суд вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом шляхом їх виселення відповідає такому критерію, оскільки між сторонами не існувало домовленостей з приводу проживання відповідачів у квартирі, відповідачі втратили право користування спірною квартирою, після припинення права власності на неї у колишнього власника, зі згоди якого вони вселились у неї та отримавши досудову вимогу позивача із повідомленням про набуття ним права власності на квартиру, продовжили проживати у спірній квартирі без достатніх правових підстав, що порушує права [PERSON] на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном та створює дня нього надмірний тягар, оскільки останній позбавлений можливості користуватись своєю власністю. Крім того, як вказує Верховний Суд у постанові від 27.03.2018 у справі №758/16511/18 виселення відповідача із спірної квартири не буде надмірним тягарем та не призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки його подальше проживання, без достатніх правових підстав, порушує право позивача на вказане майно. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У ч. ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що позивач є новим власником квартири, який не давав згоди на вселення у ній відповідачів, а останні вселилися та проживають у квартирі зі згоди колишнього власника, право власності якого на спірну квартиру припинилось, у зв`язку із чим відповідачі втратили право користування нею, оскільки їхнє право користування квартирою було похідним від права власності на неї у колишнього власника, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, шляхом усунення [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Крім того, у зв`язку із задоволенням позову в силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір у сумі 3633, 60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved