Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-19 00:00:00

Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Маковецький З.В., в інтересах [PERSON] , звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просив визначити частку боржника [PERSON] у майні, яким він володіє на праві спільної сумісної власності подружжя, а саме у житловому будинку [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Мотивував позовні вимоги тим, що на його виконанні перебуває зведене виконавче провадження № 72875579 з примусового виконання виконавчих листів у справі № 461/4634/19, виданих 25 листопада та 19 грудня 2022 року Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~заборгованості в\~сумі 67757,26\~доларів США,\~9605\~грн.\~судового збору\~та 21275\~грн.\~судових витрат\~на професійну\~правничу допомогу.\~Вході примусового виконання виконавчих документів, ним встановлено, що під час перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Враховуючи засади СК України, вважає, що майно набуте подружжям за час їх перебування у шлюбі належить їм на праві спільної сумісної власності. З огляду на те, що частка [PERSON] у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, своєю колишньою дружиною [PERSON] , не визначена та не зареєстрована, звернути стягнення на таке майно боржника є неможливим. Відтак, з метою виконання рішення суду, просив позовні вимоги задовольнити. Крім цього, долучив заяву про забезпечення позову. Ухвалою від 22 листопада 2023 року у задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького З.В. про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено. Ухвалою від 11 березня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 08 квітня 2024 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, згідно мотивів якої просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вказала, що нею не визнається заборгованість [PERSON] перед [PERSON] , оскільки згоди на укладення договору позики вона не надавала, а грошові кошти не витрачені в інтересах сім`ї. Зазначила, що 13 березня 2017 року шлюб між подружжям розірвано, а при самостійному поділі майна у неї залишився спірний житловий будинок та земельна ділянка, на якій такий розташований, а у [PERSON] його корпоративні права на підприємства. Розпорядженням № 31 від 16 квітня 2024 року та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Пустомитівського районного суду Львівської області визначено головуючого суддю Мусієвського В.Є. Протокольною ухвалою від 04 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 19 вересня 2024 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано клопотання про зупинення провадження у справі 150/5701/23 до моменту ухвалення Верховним Судом рішення у справі № 461/4634/19 за касаційною скаргою на рішення від 25 листопада 2022 року, додаткового рішення від 19 грудня 2022 року Личаківського районного суду м. Львова та постанови Львівського апеляційного суду від 25 липня 2023 року. 19 вересня 2024 року представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] [PERSON] подано заяву у якій вона просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно. Протокольною ухвалою суду від 20 вересня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про зупинення провадження у справі 150/5701/23 відмовлено, оскільки постанова Львівського апеляційного суду від 25 липня 2023 року набрала законної сили. Ухвалою від 20 вересня 2024 року заяву представника [PERSON] [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS] , та належить на праві приватної власності [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні 20 вересня 2024 року позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених письмово, просив такі задовольнити. Відповідач [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки спірне майно належить [PERSON] . Жодних його особистих коштів, а також коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя, не було використано на будівництво спірного житлового будинку. Представник [PERSON] , з думкою якого погодилась відповідач [PERSON] , просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказали, що приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Маковецький З.В. не вжив всіх необхідних заходів примусового виконання рішення щодо стягнення заборгованості з [PERSON] , зокрема звернення стягнення на заробітну плату та корпоративні права. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила такі задовольнити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали позовної заяви та докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження»). Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2022 року та додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2024 року у справі № 461/4634/19, які залишені\~без змін\~постановою Львівського\~апеляційного суду\~від 25\~липня 2023\~року,стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в сумі 67757,26 доларів США, що станом на день постановлення рішення становить 2477788 грн. 14 коп., 9605 грн. судового збору і 21275 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 25 вересня 2023 року Личаківським районним судом м. Львова видано виконавчі листи по справі № 461/4634/19. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького З.В. від 25 вересня 2023 року об`єднано виконавчі провадження № 72875579 та № 72875926 у зведене виконавче провадження № 72875579 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості. В ході примусового виконання виконавчих документів, приватним виконавцем накладено арешт на все майно та кошти боржника. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року, яке набрало законної сили 14 квітня 2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 07 лютого 1991 року Відділом запису актів громадянського стану виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів, актовий запис № 227, розірвано. За ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На момент подання позову приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Маковецьким З.В. вчинено всі можливі дії стосовно виявлення майна боржника [PERSON] , однак для виконання рішення таких не достатньо. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Як зазначено у мотивах позовної заяви в ході проведення виконавчих дій виконавцем встановлено, що колишня дружина боржника [PERSON] . [PERSON] володіє на праві приватної власності житловим будинком [ADDRESS] . Довідкою № 394819991 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13 вересня 2024 року встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22 лютого 2011 року Поршнянською сільською радою, 22 лютого 2011 року зареєструвала за собою право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Підставою звернення приватного виконавця до суду із цим позовом стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та існує необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншою особою. Таке майно, на думку позивача, є спільною сумісною власністю боржника та його колишньої дружини, набуте ними у шлюбі, при цьому частка [PERSON] в цьому майні не визначена. За змістом частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. У ст. 41 Конституції України закріплено одне із основоположних прав людини і громадянина непорушність права власності, відповідно до якого кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майно, які ним здійснюються на власний розсуд. Право власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За загальним правом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Водночас, розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Однак, стороною відповідачів не доведено, що спірне майно належить [PERSON] на праві приватної власності одноосібно і що на нього не розповсюджується презумція спільної сумісної власності подружжя. Відтак, житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 1227 кв.м., житловою площею 177,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 32959422, який розташований за адресою [ADDRESS] , придбаний у період перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, а тому належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності. Статтею 370 ЦК України встановлено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 85, 87 постанови від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) сформулювала правовий висновок, згідно з яким якщо боржнику разом з іншими особами належить майно на праві спільної власності, але частка боржника в праві власності не визначена, то наявність спору між співвласниками щодо розміру такої частки не може бути перешкодою для звернення стягнення на частку боржника, бо у світлі практики Європейського суду з прав людини це означало би порушення права на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження. У постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 643/16464/17 (провадження № 61-4405) Верховний Суд, виходячи із обставин справи, вважав за можливе за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, визначивши ідеальну частку боржника у спільній сумісній власності. Велика Палата Верховного Суду 15 січня 2020 року по справі № 367/6231/16-ц (ЄДРСРУ № 87393444) зазначила, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 52 Закону про ВП 1999 (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції є тотожною) передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена. З урахуванням наявності суперечливих висновків судів касаційної інстанції, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 822/1154/16 (провадження № К/9901/8843/18) шляхом вказівки, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні. Отже, визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який немає іншого майна, на яке може бути звернено стягнення. Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на майно, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 464/2227/17. При вирішенні спору суд враховує, що виділ частки боржника із спільної сумісної власності у межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільно-процесуального законодавства. При розгляді позовної заяви чи подання приватного виконавця в порядку ст. 443 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки та не тягне за собою припинення права спільної часткової власності, а такий захід спрямований лише на забезпечення виконання рішення суду. Встановивши, що на момент звернення приватного виконавця до суду із позовом про визначення частки майна боржника, спірне майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , на момент розгляду позовної заяви таке залишається у спільній сумісній власності цих же осіб, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог і визначення частки боржника [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце реєстрації проживання [ADDRESS] , у розмірі 1/2 в спільному майні подружжя, а саме у житловому будинку [ADDRESS] . За ст. 141 ЦПК з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2684 грн., а саме по 1342 грн. з кожного.

Outcome: approved