Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

Позивачка, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: скасувати арешти: 1) номер запису про обтяження: 20330297, накладений 02.11.2004 на підставі постанови Відділу Державної виконавчої служби у Харківському районі м. Києва б/н від 28.05.2001; 2) номер запису про обтяження: 20330250, накладений 06.10.2004 на підставі постанови Районного відділу ДВС Харківського РУ юстиції у м. Києві № 85/5 від 28.05.2001 накладені на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON] , який був її чоловіком. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається зокрема із 1/5 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності від 20.11.1994. У встановлений законом строк вона та її син [PERSON] (також спадкоємець першої черги) звернулись до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , внаслідок чого державним нотаріусом Конончук Т.В. була заведена спадкова справа № 116/2023. Згідно довідки державного нотаріуса Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В. від 03.03.2023, позивачка та її син - [PERSON] дійсно прийняли спадщину після померлого [PERSON] , оскільки постійно проживали з померлим за однією адресою. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 71684457 від 03.03.2023, [PERSON] значиться спадкодавцем. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 329941496 від 22.04.2023 на 1/5 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] накладені арешти: від 02.11.2004 номер запису про обтяження: 20330297 та від 06.10.2004 номер запису про обтяження: 20330250. 26.09.2016 [PERSON] особисто звертався до відповідача із заявою про зняття вищезазначених арештів з нерухомого майна. Із довідки відповідача від 23.11.2016 № 46178, вбачається, що у відповідача перебувало на виконанні виконавче провадження № [NUMBER] з виконання виконавчого листа № 2-839 від 06.05.2000 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у сумі 1804, 62 грн. 29.12.2010 виконавче провадження № [NUMBER] було завершено на підставі п.10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Більш детальну інформацію відповідач надати не зміг у зв`язку із знищенням документообігу за перебігом терміну зберігання. За таких обставин, вимушена звернутись до суду із вимогою про скасування арештів спадкового майна, яке належало її чоловіку [PERSON] , оскільки через наявність арешту нерухомого майна позбавлена можливості оформити свої спадкові права. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.09.2023 відкрито провадження у цій цивільній справі та постановлено про її розгляд за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали суду представником позивача було отримано - 07.09.2023, відповідачем - 07.09.2023, що підтверджується довідками про доставку електронного листа. Будь-яких заяв по суті справи від учасників справи не надійшло. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Палацом одруження «Дарницький» № 379176 від 25.08.1989 (а.с.10). [INFO] у місті Києві помер [PERSON] , про що зроблено актовий запис № 2660, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26.11.2021, серія [NUMBER] , виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 11). Згідно довідки Сьомої київської державної нотаріальної контори від 03.03.2023, [PERSON] та [PERSON] дійсно прийняли спадщину після померлого [INFO] [PERSON] , подавши заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори (а.с.13). Відповідно до свідоцтва про право власності від 20.11.1994, [PERSON] належала 1/5 частка квартири [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав за № 329941496 від 22.04.2023, наявні записи про обтяження нерухомого майна [PERSON] , а саме: номер запису про обтяження: 20330297 дата, час державної реєстрації: 02.11.2004 11:17:50 підстава: постанова, серія та номер: б/н, виданий 28.05.2001, видавник: Відділ Державної виконавчої служби у Харьківському р-ні; номер запису про обтяження: 20330250 дата, час державної реєстрації: 06.10.2004 16:41:21 підстава: постанова, серія та номер: 85/5, виданий 28.05.2001, видавник: Районний відділ ДВС Харківського РУ юстиції у м. Києві, вх319 (а.с.16-17). Згідно листа Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві № 46178 від 23.11.2016, згідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень на виконанні у відділі перебував виконавчий документ, боржником якого є [PERSON] , а саме: виконавчий лист № 2-839 виданий Харківським районним судом м. Києва від 06.05.2000 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 1804,63 грн. 29.12.2010 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» в рамках виконавчого провадження № [NUMBER] (а.с.18). Згідно зі ст. 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормою ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). За приписами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У справі «Спорррінг і Льонрот проти Швеції» Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов`язок утримуватися від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а і певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції. За правилом ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У відповідності до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту, оскільки судом встановлено, що обставини, які зумовлювали вжиття таких заходів відпали, відтак наявність арешту обтяжує права позивача для оформлення її спадкових прав після смерті її чоловіка, відтак позовні вимоги є обґрунтованими та підтвердженими, тому підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на суму 1073,60 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на оплату професійної правничої допомоги, суд виходить з такого. На підтвердження понесених позивачем судових витрат на оплату правничої допомоги до суду надано: договір про надання правової допомоги від 16.08.2023, укладений між адвокатом Степанченко Артемом Валентиновичем та [PERSON] ; додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 16.08.2023; акт приймання-передачі наданих послуг від 21.08.2023; рахунок-фактуру № 9 від 21.08.2023 на суму 4000 (чотири тисячі) гривень; довідку № 9 від 21.08.2023 про отримання адвокатом Степанченко А.В. від [PERSON] гонорару у розмірі 4000,00 грн. за договором про надання правової допомоги від 16.08.2023. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України судові витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує такі критерії. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). Враховуючи предмет спору по суті, а також з урахуванням того, що відповідач безпосередньо права та інтереси позивача не порушував, суд вважає, що витрати на правничу допомогу, які були понесені позивачем в ході розгляду справи, не були неминучими, що дає підстави для висновку про відмову у їх відшкодуванні. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 (справа №922/1964/21) зауважувала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений також у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу. Враховуючи наведене та

Outcome: partial