Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

21.11.2023 представник позивача, адвокат Василик Віталій Валентинович, звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 28.11.2023, обґрунтовуючи тим, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 у справі № 591/8868/21 позовну заяву [PERSON] задоволено повністю та поновлено [PERSON] на посаді голови правління Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» з 09.11.2021, стягнуто з ПАТ «Сумбуд» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.11.2021 по 11.10.2022 в розмірі 525 975 грн. 58 коп. та судовий збір у сумі 2724,00 грн, допущено негайне виконання рішення в межах поновлення на роботі та стягнення суми платежу за 1 місяць. 31.07.2023 на підставі виконавчого листа Зарічного районного суду №591/8868/21 від 21.07.2023 головним державним виконавцем Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лешановою І.М. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо поновлення [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» з 09.11.2021. Станом на 13.11.2023 рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 у справі № 591/8868/21 в частині негайного поновлення [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» боржником не виконане, відкрите виконавче провадження з примусового виконання судового рішення триває. Згідно ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Згідно п. 1 Порядку № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995, цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду. Таким чином, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є способом захисту порушених прав позивача, який передбачений законом та не суперечить йому. Для розрахунку середньої заробітної плати необхідно брати заробітну плату за лютий - березень 2021 року, оскільки в ці місяці позивач працював повний місяць, без лікарняних та відпусток. Згідно довідки форми ОК-7, у лютому заробітна плата [PERSON] становила 43486,25 грн, у березні 43486,25 грн. У лютому 2021 року було 20 робочих днів, у березні 2021 року 22 робочі дні. Всього 42 робочі дні. Таким чином середньоденна заробітна плата становить (43486,25 грн. +43486,25 грн.)/42 робочі дні) 2070,77 грн. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 у справі № 591/8868/21 [PERSON] поновлено на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» з 09.11.2021, а середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто за період з 10.11.2021 по 11.10.2022. З врахуванням вищенаведеного, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (у зв`язку з невиконанням Відповідачем судового рішення) за період з 12.10.2022 по 13.11.2023 (всього 284 дні) х 2070,77 грн. = 588 098 грн. 68 коп. Також, згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, просив стягнути з ПАТ «Сумбуд» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.10.2022 по 13.11.2023 в розмірі 588 098,68 грн та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн. 18.12.2023, після усунення позивачем недоліків позову, судом поставлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 01.01.2024 представник відповідача, адвокат Любімий Олег Миколайович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, враховуючи наступне. Як свідчать фактичні обставини, спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли з моменту прийняття загальними зборами товариства рішення про призначення позивача головою правління ПАТ «Сумбуд» (п. 15 протоколу річних загальних зборів акціонерів ПАТ «Сумбуд» від 24 квітня 2020 року № 1), на підставі якого між позивачем та відповідачем в особі голови Наглядової ради укладено контракт з керівником виконавчого органу Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» від 24 квітня 2020 року зі строком дії до 24 квітня 2023 року (п. 6.1 контракту). Відповідно, трудові відносини між позивачем та відповідачем є строковими на період часу з 24 квітня 2020 року до 24 квітня 2023 року, що відповідає вимогам п. 2 частини 1 ст. 23 Кодексу законів про працю України. Матеріалами справи підтверджується, що згідно з рішенням наглядової ради ПАТ «Сумбуд», оформленого протоколом від 4 червня 2021 року № 11, [PERSON] відсторонено від виконання обов`язків голови правління ПАТ «Сумбуд» з моменту прийняття рішення, тобто з 4 червня 2021 року. Відносини сторін щодо оплати часу зупинення роботи посадової особи, переведення її на іншу роботу (у тому числі тимчасового), звільнення посадової особи регулюються нормами КЗпП України. Спори з цього приводу є трудовими спорами. Такі спори розглядаються за правилами Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на викладене, позовна вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу має розглядатись у нерозривному зв`язку з фактом відсторонення позивача від виконання обов`язків голови правління ПАТ «Сумбуд» за рішенням наглядової ради ПАТ «Сумбуд», оформленого протоколом від 4 червня 2021 року № 11.З урахуванням зазначеного, з моменту відсторонення [PERSON] від виконання обов`язків голови правління ПАТ «Сумбуд» відбулось зупинення роботи посадової особи (позивача) за трудовим договором. Тому, відсторонення [PERSON] від виконання обов`язків голови правління ПАТ «Сумбуд» слід розглядати з точки зору неможливості виконання ним власних трудових обов`язків, передбачених контрактом від 24 квітня 2020 року, який також не має права на отримання заробітної плати за контрактом від 24 квітня 2020 року. Також відповідач звертає увагу суду, що згідно п. 6.1 контракту від 24 квітня 2020 року дія трудового договору між позивачем та відповідачем починається з 24 квітня 2020 року та закінчується 24 квітня 2023 року. Термін дії трудового договору (контракту) обмежений не згодою його сторін, а строком, на який [PERSON] надані повноваження голови правління органу управління товариством (загальними зборами). На момент подання позову строк дії трудового договору між позивачем та відповідачем у формі контракту від 24 квітня 2020 року закінчився 24 квітня 2023 року, з цього ж моменту припинились трудові відносини сторін спору за контрактом, оскільки закінчення строку дії трудового договору є підставою для його припинення відповідно п. 2 частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Фактичні обставини свідчать, що згідно з рішенням наглядової ради ПАТ «Сумбуд», оформленого протоколом від 4 червня 2021 року № 11, [PERSON] відсторонено від виконання обов`язків голови правління ПАТ «Сумбуд» з моменту прийняття рішення. Починаючи з 5 червня 2021 року, виконання позивачем трудових обов`язків, передбачених контрактом від 24 квітня 2020 року, не відбувалось, трудова функція позивачем не виконувалась, що унеможливлює нарахування та стягнення заробітної плати за вказаний позивачем строк - за період часу з 12 жовтня 2022 по 13 листопада 2023 року. Згідно бухгалтерської довідки ПАТ «Сумбуд», починаючи з 5 червня 2021 року, у зв`язку з відстороненням від виконання обов`язків голови правління заробітна плата [PERSON] не нараховувалась і не виплачувалась. Крім цього відповідач доводить до відома суду, що на виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 4 листопада 2022 року по справі № 591/8868/21 (яким допущено негайне виконання в частині поновлення позивача на роботі) [PERSON] поновлено на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» згідно рішення наглядової ради ПАТ «Сумбуд», оформленого протоколом від 4 листопада 2022 року № 8 та наказу ПАТ «Сумбуд» від 4 листопада 2022 року № 6-ОД, починаючи з 9 листопада 2022 року. У зв`язку з відсутністю [PERSON] на роботі протягом часу з 9 листопада 2022 року (з дня поновлення на роботі) по 30 грудня 2022 року рішенням наглядової ради ПАТ «Сумбуд», оформленим протоколом від 30 грудня 2022 року, [PERSON] звільнено з посади голови правління ПАТ «Сумбуд» за прогули на підставі п. 4 частини 1 ст. 40 КЗпП України, про що видано наказ від 30 грудня 2022 року № 132-К. Копію наказу про звільнення [PERSON] від 30 грудня 2022 року № 132-К направлено на адресу позивача листом з оголошеною цінністю 31 грудня 2022 року. Тому, починаючи з 30 грудня 2022 року контракт від 24 квітня 2020 року є достроково розірваним з ініціативи товариства за рішенням наглядової ради ПАТ «Сумбуд» з підстав, не пов`язаних з усуненням від виконання посадових обов`язків, а саме внаслідок прогулу без поважних причин на підставі п. 4 частини 1 ст. 40 КЗпП України. З цього моменту трудові відносини між позивачем та відповідачем припинились. З урахуванням викладеного, у відповідача є юридичні підстави стверджувати, що трудовий договір у формі контракту від 24 квітня 2020 року, укладений між позивачем та відповідачем, закінчив свою дію 30 грудня 2022 року. При цьому контракт від 24 квітня 2020 року мав би обов`язково припинити свою дію 24 квітня 2023 року, у зв`язку із спливом строку його дії. Тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 12 жовтня 2022 по 13 листопада 2023 року задоволенню не підлягають. Щодо стягнення моральної шкоди, зазначає, що аргументація моральної шкоди та формування доказової бази покладається на працівника (позивача), який повинен у суді довести усіма наявними та належними доказами заподіяння йому моральної шкоди. Доказами можуть слугувати будь-які дані, які зможуть показати взаємозв`язок між звільненням та підтвердженням факту страждань і зміни звичного способу життя. Зміст позовної заяви не надає можливості пересвідчитись в чому саме полягає завдана позивачу моральна шкода, якими доказами обґрунтовується її завдання, які існують наслідки завдання шкоди для позивача, тому позовні вимоги в цій частині є немотивованими. Тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача в розмірі 200000,00 грн задоволенню не підлягають. З урахуванням викладеного, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. 09.01.2024 судом постановлено ухвалу, якою зупинено провадження у справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Сумбуд», про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, до вирішення Верховним Судом справи №591/8868/21 за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Сумбуд», про скасування рішення, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 18.04.2024 постановою Верховного Суду у справі №591/8868/21 за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Сумбуд», про скасування рішення, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 та постанову Сумського апеляційного суду від 14.11.2022 залишено без змін, та поновлено виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі, що перевищує заробітну плату за один місяць. 07.05.2024 судом постановлено ухвалу, якою поновлено провадження у справі, постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 09.07.2024 представник позивача, адвокат Василик Віталій Валентинович, подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у зв`язку з помилковим зазначенням в рішенні Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 у справі № 591/8868/21 дати до якої здійснено стягнення середнього заробітку, позивач вважає за необхідне змінити позовні вимоги та викласти позовну вимогу в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу наступним чином -стягнути з ПАТ «Сумбуд» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.11.2022 по день прийняття рішення у справі. 15.07.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог. 15.07.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 30.07.2024 судом постановлено ухвалу, про витребування додаткових доказів у справі, а саме: з Зарічного відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції належним чином завіреної копії матеріалів виконавчого провадження [NUMBER] щодо примусового виконання виконавчого листа №591/8868/21 від 21.07.2023, що виданий Зарічним районним судом м. Суми, про поновлення [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» з 09.11.2021. 30.07.2024 судом постановлено ухвалу, якою витребувано у Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» оригінал наказу ПрАТ «Сумбуд» про поновлення №6-ОД від 04.11.2022 та оригінал протоколу №9 засідання Наглядової ради АТ «Сумбуд» від 30.12.2022, для огляду в судовому засіданні, визнано обов`язковою явку у судове засідання позивача - [PERSON] та представника відповідача - Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» для дачі особистих пояснень у справі. 11.09.2024 представник відповідача, адвокат Коваленко Олександр Іванович, подав до суду письмові пояснення у справі, в яких зазначив, що згідно рішення Зарічного районного суду м. Суми по справі № 591/8868/21 від 04.11.2022 позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Сумбуд» задоволено, та визнано незаконним та скасовано рішення наглядової ради ПрАТ «Сумбуд», оформлене протоколом №27 від 9 листопада 2021 року, в частині звільнення [PERSON] з посади голови правління Приватного акціонерного товариства «Сумбуд»; визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Сумбуд» від 9 листопада 2021 року №134-к «Про звільнення [PERSON] »; поновлено [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» з 09.11.2021; стягнуто з ПАТ «Сумбуд» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.11.2021 по 11.10.2022 в розмірі 525 975 грн. 58 коп. та судовий збір у сумі 2724,00 грн, допущено негайне виконання рішення в межах поновлення на роботі та стягнення суми платежу за 1 місяць.З метою негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі, Протоколом № 11 засідання Наглядової ради ПАТ «Сумбуд» поновлено [PERSON] на посаді Голови правління та запропоновано приступити до виконання трудових функцій з 08:00 год 7 листопада 2022 року. Для негайного виконання рішення суду видано виконавчий лист № 591/8868/21 від 07.11.2022.07.11.2022 представником [PERSON] подано заяву до виконавчої служби про примусове виконання рішення суду.08.11.2022 постановою Зарічного ВДВС у м. Суми відкрито виконавче провадження № 70272304.Для підтвердження виконання рішення суду ПАТ «Сумбуд» надав до виконавчої служби вище вказаний протокол Наглядової ради № 11 від 04.11.2022.10.11.2022 державним виконавцем Зарічного ВДВС у м. Суми винесено постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду, обґрунтовуючи тим, що не надано саме наказу чи розпорядження про поновлення стягувача на роботі. ПАТ «Сумбуд» надав наказ №6-ОД від 04.11.2022 про поновлення стягувача на роботі з 09.11.2021.Постановою державного виконавця від 16.11.2022 - виконавче провадження закінчено на підставі п. 9 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).В подальшому, за скаргою [PERSON] постанова про закінчення виконавчого провадження від 16.11.2022 скасована на підставі ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2022 року, залишеною без змін постановою Сумського апеляційного суду від 07.03.2023 по справі № 591/6059/22.Паралельно, ПАТ «Сумбуд» подано апеляційну скаргу на рішення Зарічного районного суду м. Суми по справі № 591/8868/21 від 04.11.2022.Постановою Сумського апеляційного суду від 19.01.2023 по справі №591/8868/21 скасовано рішення Зарічного районного суду. м. Суми від 04 листопада 2022 року та закрито провадження у справі у зв`язку з тим, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.Постановою Верховного суду від 28 червня 2023 року по даній справі постанову Сумського апеляційного суду від 19 січня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Відповідно до постанови Полтавського апеляційного суду від 14.11.2023 по даній справі - рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 листопада 2022 року - залишено без змін. Відповідно до постанови ВС від 18.04.2024 - рішення Полтавського апеляційного суду від 14.11.2023 - залишено без змін. У зв`язку з скасуванням Верховним Судом постанови Сумського апеляційного суду від 19.01.2023, Зарічним районним судом у м. Суми видано виконавчий лист від 21.07.2023 про поновлення на посаді голови правління AT«Сумбуд» з 09.11.2021.За заявою стягувача 31.07.2023 Зарічним ВДВС у м. Суми відкрито виконавче провадження № [NUMBER].Згідно акту державного виконавця в рамках ВП № [NUMBER] від 10.08.2023, встановлено, що згідно рішення наглядової ради № 11 від 04.11.2022 [PERSON] поновлено на посаді, відповідно до наказу № 5-ОД від 04.11,2022 введено в штатний розпис посаду «Голови правління» з окладом згідно штатного розкладу. Також, ПАТ «Сумбуд» повідомив, що стягувач неодноразово повідомлявся про поновлення на посаді та допуску до виконання обов`язків. У телефонній розмові з державним виконавцем [PERSON] повідомив, що не може прибути до AT«Сумбуд», оскільки перебуває в м. Києві. Відповідно до акту державного виконавця в рамках ВП № [NUMBER] від 14.08.2023, встановлено майже ідентичні факти та додатково, про те, що згідно рішення наглядової ради від 04.06.2021 [PERSON] був відсторонений від виконання обов`язків голови правління. Також, згідно акту встановлено, що [PERSON] відмовився від ознайомлення з наказом № 5 -од від 04.11.2022.Останній допущений до робочого місця. Одночасно було надано наказ № 132-к від 30.12.2022 про звільнення за прогул без поважних причин. Від підписання акту державного виконавця в рамках ВП № [NUMBER] від 14.08.2023 - стягувач відмовився. Також, в матеріалах ВП № [NUMBER] містяться акти державного виконавця від 24.08.2023, 28.08.2023 про нібито невиконання рішення суду та не доступ до робочого місця. При цьому, ПАТ «Сумбуд» надавало пояснення та докази своєї позиції, а саме, що рішення суду було виконано та надано підтверджуючі документи, але у зв`язку з тим, що після поновлення, [PERSON] , не з`являвся на робочому місці, відповідно до наказу № 132- к від 30.12.2022 останнього було звільнено із займаної посади. Звертає увагу, що виконавче провадження № 70272304 відкрите на підставі виконавчого листа № 591/8868/21 від 07.11.2022 та виконавче провадження № [NUMBER] відкрите на підставі виконавчого листа № 591/8868/21 від 21.07.2023 стосується поновлення [PERSON] на посаді голови правління, про що свідчить зміст обох виконавчих листів, зміст постанов про відкриття обох виконавчих листів. Однак, ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 28.02.2024 по справі № 591/8868/21 встановлено, що виконавчі листи є різними. Вище вказані події підтверджують, що зі сторони Відповідача вчинено всі можливі дії щодо поновлення позивача на займаній посаді. Той, факт що лише через рік (серпень 2023) після поновлення на роботі (04.11.2022) державний виконавець вчиняє відповідні дії і фіксує нібито ненадання доступу до робочого місця, обґрунтовується тим, що за проміжок часу від моменту відкриття першого виконавчого провадження, скасування апеляційною інстанцією постанови суду про поновлення, позивач був звільнений із займаної посади за прогул (30.12.2022), тому і допустити до роботи з наданням певних прав та обов`язків у серпні 2023 році не має правової підстави. Крім того, якщо навіть припустити, що протокол наглядової ради та наказ про поновлення від 04.11.2022 та протокол наглядової ради та наказ про звільнення від 30.12.2022 є незаконними, то їх незаконність не визнана судом, вони продовжують діяти і на сьогоднішній день. Про звільнення з займаної посади з 30.12.2022, позивачу було відомо, хоча з тих підстав, що він ознайомлювався з виконавчим провадженням, в якому міститься цей наказ. Позивач особисто брав участь у виконавчих діях зафіксованих актом державного виконавця від 14.08.2023, 28.08.2023, під час яких відповідачем надалися вказані документи. Крім того, контракт з позивачем є строковим та закінчив свою дію 24.04.2023. 12.09.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про повернення до розгляду на стадію підготовчого провадження, водночас, відповідно до ст. 222 ЦПК України та враховуючи постановлення ухвали суду від 30.07.2024 про витребування у Зарічного відділу ДВС у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції належним чином завіреної копію матеріалів виконавчого провадження [NUMBER] щодо примусового виконання виконавчого листа №591/8868/21 від 21.07.2023, судом долучено до матеріалів справи надані представником відповідача додаткові докази, оскільки вказані докази пов`язані з розглядом справи та предметом позову, зокрема, стосуються примусового виконання виконавчого листа №591/8868/21 від 21.07.2023 у виконавчому провадженні [NUMBER]. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Представник позивача, адвокат Василик Віталій Валентинович, у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 18.06.2024 подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача, ПрАТ «Сумбуд», в особі директора Сумбатова в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Коваленко Олександр Іванович, у судовому засіданні позов не визнав, підтримала викладені у письмових поясненнях обставини та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , є пенсіонером за віком та має ІІ групу інвалідності (загальне захворювання), 24 квітня 2020 року на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 24 квітня 2020 року між АТ «Сумбуд», в особі голови наглядової ради Новицького П.Л., і [PERSON] було укладено контракт про призначення його на посаду керівника (голови правління) виконавчого органу АТ «Сумбуд», рішенням наглядової ради АТ «Сумбуд» від 09 листопада 2021 року, оформленим протоколом № 27, [PERSON] звільнено з посади голови правління АТ «Сумбуд» за порушення законодавства про виплату заробітної плати згідно з підпунктом «в» пункту 5.3 контракту та за порушення вимог статуту підприємства в частині зловживання службовим становищем, що призвело до фінансових збитків АТ «Сумбуд». Днем звільнення вважається перший день виходу на роботу та на підставі рішення засідання наглядової ради АТ «Сумбуд» наказом відповідача від 09 листопада 2021 року № 134-к [PERSON] , голову правління АТ «Сумбуд», звільнено з роботи 09 листопада 2021 року на підставі пункту 11, пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України та пункту 5.3 контракту з посади керівника виконавчого органу АТ «Сумбуд» від 24 квітня 2020 року. 04.11.2022 рішенням Зарічного районного суду м. Суми у справі № 591/8868/21 позовну заяву [PERSON] до ПАТ «Сумбуд», про скасування рішення, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку під час вимушеного прогулу, задоволено та визнано незаконним і скасовано рішення наглядової ради ПрАТ «Сумбуд», оформлене протоколом №27 від 9 листопада 2021 року, в частині звільнення [PERSON] з посади голови правління Приватного акціонерного товариства «Сумбуд», визнано незаконним і скасовано наказ Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» від 9 листопада 2021 року №134-к «Про звільнення [PERSON] », поновлено [PERSON] посаді голови правління Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» з 09.11.2021, стягнуто з приватного акціонерного товариства «Сумбуд» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.11.2021 по 11.10.2022 в розмірі 525 975,58 грн та судовий збір у сумі 2724,00 грн, допущено негайне виконання рішення в межах поновлення на роботі та стягнення суми платежу за 1 місяць. 19.01.2023 постановою Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу ПАТ «Сумбуд» задоволено, скасовано рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 листопада 2022 року та закрито провадження у справі та роз`яснено [PERSON] , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду і він має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутись до Сумського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 19.06.2023 постановою Верховного суду касаційну скаргу адвоката Сингаївського Сергія Степановича як представника [PERSON] задоволено частково, постанову Сумського апеляційного суду від 19 січня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 14.11.2023 постановою Полтавського апеляційного суду апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» та представника Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» - адвоката Любімого Олега Миколайовича залишено без задоволення та рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04листопада 2022року залишено без змін. 18.04.2024 постановою Верховного Суду у справі №591/8868/21, касаційну скаргу ПАТ «Сумбуд» залишено без задоволення, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 та постанову Сумського апеляційного суду від 14.11.2022 залишено без змін, та поновлено виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі, що перевищує заробітну плату за один місяць. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 31.07.2023 головним державним виконавцем Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лешановою І.М. відкрито виконавче провадження [NUMBER] щодо примусового виконання виконавчого листа Зарічного районного суду №591/8868/21 від 21.07.2023 про поновлення [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» з 09.11.2021, допустити негайне виконання рішення в межах поновлення на роботі. Вищезазначені обставини підтверджуються матеріалами справи (Т. 1 а.с. 5-9, 10, 11-12, 15, 31-33, 40-42, 56-59, 61-75, 95-101, Т. 2 а.с.119-120, 128-135), копією матеріалів виконавчого провадження (Т. 2 а.с. 2-109) та визнаються сторонами у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що на момент звернення з даним позовом до суду рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 у справі № 591/8868/21 в частині негайного поновлення [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» боржником не виконане, відкрите виконавче провадження з примусового виконання судового рішення триває та з врахуванням вищенаведеного, стягненню на його користь підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, у зв`язку з невиконанням відповідачем судового рішення. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. У п. 9 ч.2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2 ст. 18 ЦПК України). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема, про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. За приписами положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно з ч. 8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняття органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Так, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18. Так, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24.09.2021 у справі №640/755/19. Водночас, питання щодо належного виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника неодноразово перебувало в полі правового аналізу Верховного Суду та відповідно до сталої практики при вирішенні зазначеного питання належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (постанови Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 26 травня 2021 року у справі № 127/1703/19). Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Таким чином, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного судового рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно зі ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному ст. 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим із моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної ст. 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 17.06.2020 у справі №521/1892/18, від 16.09.2020 у справі №709/1465/19 та від 08 вересня 2021 року у справі № 721/910/19. Отже, щоб завершити виконання рішення суду, роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на посаді, яка зазначена в рішенні суду, після чого ознайомити працівника з наказом під підпис та допустити його до роботи. Також, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі №756/6746/16-ц (провадження № 61-17594св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 (провадження № К/9901/21219/18), від 08 вересня 2021 року у справі № 721/910/19 (провадження № 61-4490св21) вказано, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник,для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду. При цьому сам по собі факт виконання працівником трудових обов`язків на нерівнозначній посаді, незалежно від наявності чи відсутності згоди цього працівника з наказом роботодавця про його призначення на таку посаду, не є належним виконанням з боку роботодавця рішення суду про поновлення працівника на роботі. Лише оформлена належним чином (відповідна заява, погодження з наказом про призначення на іншу посаду, ознайомлення під особистий підпис з посадовою інструкцією тощо) згода працівника з рішенням роботодавця про його поновлення на нерівнозначній посаді може бути підтвердженням наміру такого працівника продовжити трудові відносини на запропонованих роботодавцем умовах праці та відсутності в роботодавця обов`язку нести відповідальність, визначену статтею 236 КЗпП України. Самостійне визначення роботодавцем відповідної посади як рівнозначної не може свідчити, що така посада відповідає вищенаведеним критеріям, у зв`язку з чим за наявності між сторонами суперечностей з цього приводу саме на суд покладається обов`язок встановити та надати юридичну оцінку таким обставинам. Аналіз зазначених правових висновків свідчить про необхідність уникнення ситуації правової колізії щодо формального виконання судового рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі, оскільки виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду. Також, суд, враховуючи один із основних принципів судочинства - принцип обов`язковості судових рішень, наголошує, що право особи вважається поновленим на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, тобто свідчить про юридичне закріплення поновлення порушеного права особи (дефініція поняття «dejure»), та його фактичного виконання, відновлення прав у реальності («defacto»). Тобто про дотримання принципу обов`язковості судового рішення, що набрало законної сили, можна говорити лише тоді, коли поєднано обидві вказані площини його виконання. Як зазначено вище у рішенні, 04.11.2022 рішенням Зарічного районного суду м. Суми у справі № 591/8868/21 [PERSON] поновлено на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» з 09.11.2021 та допущено негайне виконання рішення в межах поновлення на роботі. Представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що на виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 4 листопада 2022 року по справі № 591/8868/21 [PERSON] поновлено на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» згідно рішення наглядової ради ПАТ «Сумбуд», оформленого протоколом від 4 листопада 2022 року № 8 та наказу ПАТ "СУМБУД" від 4 листопада 2022 року № 6-ОД, починаючи з 9 листопада 2022 року. Водночас, у зв`язку з відсутністю [PERSON] на роботі протягом часу з 9 листопада 2022 року (з дня поновлення на роботі) по 30 грудня 2022 року рішенням наглядової ради ПАТ «Сумбуд», оформленим протоколом від 30 грудня 2022 року, [PERSON] звільнено з посади голови правління ПАТ «Сумбуд» за прогули на підставі п. 4 частини 1 ст. 40 КЗпП України, про що видано наказ ПАТ «Сумбуд» від 30 грудня 2022 року № 132-К, який направлено на адресу позивача листом з оголошеною цінністю 31 грудня 2022 року. Тому, починаючи з 30 грудня 2022 року контракт від 24 квітня 2020 року є достроково розірваним з ініціативи товариства за рішенням наглядової ради ПАТ «Сумбуд» з підстав, не пов`язаних з усуненням від виконання посадових обов`язків, а саме внаслідок прогулу без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Також, зазначає, що 08.11.2022 постановою Зарічного ВДВС у м. Суми відкрито виконавче провадження № 70272304, для підтвердження виконання рішення суду ПАТ «Сумбуд» надав до виконавчої служби вище вказаний протокол Наглядової ради № 11 від 04.11.2022. 10.11.2022 державним виконавцем Зарічного ВДВС у м. Суми винесено постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду, обґрунтовуючи тим, що не надано саме наказу чи розпорядження про поновлення стягувана на роботі, тому ПАТ «Сумбуд» надав наказ №6-ОД від 04.11.2022 про поновлення стягувача на роботі з 09.11.2021 і 16.11.2022 постановою державного виконавця виконавче провадження закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), але за скаргою [PERSON] постанова про закінчення виконавчого провадження від 16.11.2022 - скасована на підставі ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2022 року, залишеною без змін постановою Сумського апеляційного суду від 07.03.2023 по справі № 591/6059/22. Потім, за заявою стягувача 31.07.2023 Зарічним ВДВС у м. Суми відкрито виконавче провадження № [NUMBER] та згідно акту державного виконавця від 10.08.2023 в рамках ВП № [NUMBER], встановлено, що згідно рішення наглядової ради № 11 від 04.11.2022 [PERSON] поновлено на посаді, відповідно до наказу № 5-ОД від 04.11,2022 введено в штатний розпис посаду «Голови правління» з окладом згідно штатного розкладу. Також, ПАТ «Сумбуд» повідомив, що стягувач неодноразово повідомлявся про поновлення на посаді та допуску до виконання обов`язків. У телефонній розмові з державним виконавцем [PERSON] повідомив, що не може прибути до AT«Сумбуд», оскільки перебуває в м. Києві. Також, згідно акту встановлено, що [PERSON] відмовився від ознайомлення з наказом № 5 -од від 04.11.2022 та останній допущений до робочого місця. Однак, суд критично оцінює такі твердження сторони відповідача, оскільки належних та достатніх доказів в підтвердження належного виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі, зокрема, фактичного допуску до роботи такого працівника, а саме фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення до суду не надано. Судом встановлено, що 08.11.2022 постановою державного виконавця Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Товарніченко Є.А. відкрито виконавче провадження №70272304 щодо примусового виконання виконавчого листа №591/8868/21 про стягнення з ПАТ «Сумбуд» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.11.2021 по 11.10.2022 в розмірі 525975,58 грн та судового збору у сумі 2724, грн. Допустити негайне виконання рішення в межах поновлення на роботі та стягнення суми платежу за 1 місяць (Т. 2 а.с. 121 та на звороті, 122) 09.11.2022 ПАТ «Сумбуд» подало державному виконавцю заяву про закриття виконавчого провадження у зв`язку з добровільним виконанням рішення суду, до якої додало копію протоколу Наглядової ради АТ «Сумбуд» від 04.11.2022 року (Т. 2 а.с. 123, 124) 10.11.2022 державний виконавець Зарічного відділу ДВС у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Товарніченко Є.А. винесла постанову про накладення штрафу на ПАТ «Сумбуд» у розмірі 5100,00 грн, підставою для накладення штрафу є невиконання боржником рішення суду (Т. 2 а.с. 122 на звороті). 16.11.2022 постановою державного виконавця Зарічного відділу ДВС у м. Суми Товарніченко Є.А. закінчено виконавче провадження №70272304, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, згідно наказу №6-ОД від 04.11.2022 [PERSON] поновлено на посаді голови правління АТ «Сумбуд» (т, 2 а.с. 125). 21.12.2022 ухвалою Зарічного районного суду м. Суми у справі №591/6059/22, яка залишена без змін постановою Сумського апеляційного суду від 07.03.2023, скаргу [PERSON] на рішення заступника начальника відділу Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Товарніченко Євгенії Анатоліївни, про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, задоволено, визнано незаконною та скасовано постанову заступника начальника відділу Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Товарніченко Євгенії Анатоліївни про закінчення виконавчого провадження №70272304 від 16 листопада 2022 року (Т. 2 а.с. 126-127). Крім того, вказаною ухвалою було встановлено, що 14.11.2022 року ПАТ «Сумбуд» сплатило 5100,00 грн штрафу за невиконання рішення суду, що підтверджується платіжним дорученням №1545, та сплатило 26800 грн виконавчого збору згідно платіжного доручення №1546 та 313,10 грн виконавчих витрат згідно платіжного доручення №1544, що також підтвердив у судовому засіданні представник відповідача. В подальшому, як було зазначено вище у рішенні, 31.07.2023 головним державним виконавцем Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лешановою І.М. відкрито виконавче провадження [NUMBER] щодо примусового виконання виконавчого листа Зарічного районного суду м. Суми №591/8868/21 від 21.07.2023 про поновлення [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» з 09.11.2021, допустити негайне виконання рішення в межах поновлення на роботі, яке триває і на даний час (Т. 1 а.с. 128). 28.02.2024 ухвалою Зарічного районного суду м. Суми у справі №591/8868/21 (Т. 1 а.с. 130-131, Т. 2 а.с. 104-105, 151) у задоволенні заяви ПАТ «Сумбуд» про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа №591/8868/21, виданого 21 липня 2023 року Зарічним районним судом м. Суми про поновлення [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» з 09.11.2021, відмовлено, у зв`язку з необґрунтованістю. Так, суд, оглянувши в судовому засіданні матеріали виконавчого провадження [NUMBER] щодо примусового виконання виконавчого листа Зарічного районного суду м. Суми №591/8868/21 від 21.07.2023 про поновлення [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» з 09.11.2021 (Т. 2 а.с. 2-109), встановив наступне. Дійсно в матеріалах справи (Т. 1 а.с. 79, 80) та в матеріалах виконавчого провадження (Т. 2 а.с. 13,15, 16, Т. 2 а.с. 138 та на звороті) міститься наказ ПАТ «Сумбуд» від 4 листопада 2022 року № 6-ОД, винесений відповідачем на виконання рішення суду у справі №591/8868/21, та протокол від 04 листопада 2022 року № 8, згідно яких [PERSON] поновлено на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд»,на підставі рішення наглядової ради ПАТ «Сумбуд», оформленого протоколом від 04 листопада 2022 року № 8 та наказу ПАТ «Сумбуд» від 4 листопада 2022 року № 6-ОД, починаючи з 9 листопада 2022 року. Згідно протоколу від 04 листопада 2022 року № 11 Наглядова рада АТ «Сумбуд» вирішила: 1. Поновити [PERSON] на посаді голови правління АТ «Сумбуд»; 2. про прийняте рішення повідомити усіма доступним засобами зв`язку [PERSON] та запропонувати йому приступити до виконання трудових обов`язків з 08 год 00 хв. 07 листопада 2022 року; 3. Про виконання рішення суду прозвітувати Зарічний районний суд м. Суми. Також, 04.11.2022 наказом ПАТ «Сумбуд» № 5-ОД (Т.2 а.с. 17, 18-21, 139-140) введено в штатний розпис товариства посаду «Голови правління» з окладом згідно штатного розкладу, який діяв на момент звільнення [PERSON] . Згідно п. 8.1 Статуту ПАТ «Сумбуд», затвердженого Загальними зборами акціонерів ПАТ «Сумбуд» протокол №1 від 24 квітня 2020 року (Т.2 а.с. 37-65), органами товариства є: загальні збори; наглядова рада; правління; ревізійна комісія. Відповідно до пункту 8.4.1 Статуту виконавчий орган товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є колегіальним - Правління товариства. Голова правління організовує та керує роботою правління, здійснює керівництво товариством і має такі повноваження: без доручення вчиняти дії від імені товариства, представляти інтереси товариства; керувати поточними справами товариства, пов`язаними з виробничою діяльністю товариства і забезпечувати виконання рішень зборів, наглядової ради та правління товариства; проводити переговори та вчиняти правочини (укладати договори, угоди та ін.) від імені товариства в межах, що визначені законодавством, цим статутом та наглядовою радою; розпоряджатися коштами та майном товариства в межах, визначених законодавством, рішеннями наглядової ради товариства та загальних зборів акціонерів товариства; керувати виробничою діяльністю структурних підрозділів товариства; видавати накази та розпорядження, які є обов`язковими для працівників товариства. Відповідно до ч. 3 ст. 58 Закону України «Про акціонерні товариства» виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) або одноосібним (директор, генеральний директор). Водночас, відповідно до протоколу №2 позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Сумбуд» від 12.11.2021 (Т. 2 а.с. 22-33, 141-142), прийнято рішення про утворення одноосібного виконавчого органу директора та дострокове припинення повноважень колегіального виконавчого органу правління у складі: голови правління Бритова О.Б. та членів правління. Директором товариства є [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (Т. 2 а.с. 34). Отже, на момент видачі наказу №6-ОД від 04.11.2022 «Про поновлення [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд», роботодавець був обізнаним про відсутність посади голови правління ПАТ «Сумбуд», проте поновив [PERSON] на не існуючій посаді. З акту державного виконавця від 10.08.2023 в рамках ВП № [NUMBER] (Т. 2 а.с. 12, 136) вбачається, що під час примусового виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 у справі №591/8868/21, державним виконавцем встановлено, що [PERSON] згідно рішення наглядової ради № 11 від 04.11.2022 за протоколом №11 поновлено на посаді голови правління АТ «Сумбуд», про що видано наказ № 5-ОД від 04.11.2022 про введення до штатного розпису посади «Голови правління», з окладом згідно штатного розпису, який діяв на момент звільнення з 09.11.2021, надано копію штатного розпису АТ «Сумбуд» від 01.01.2023 про розмір посадового окладу голови наглядової ради у розмірі 8500,00 грн. Боржником повідомлено, що [PERSON] неодноразово повідомлявся про поновлення на посаді та допуску до виконання обов`язків, проте останній до товариства не з`являвся. У телефонній розмові з державним виконавцем [PERSON] повідомив, що не може прибути до AT«Сумбуд», оскільки перебуває в м. Києві. Та держаним виконавцем повідомлено йому про виконання рішення суду на 14.08.2023 о 09 годині в приміщенні АТ «Сумбуд», на що останній погодився прибути в зазначений час та місце. З акту державного виконавця від 14.08.2023 в рамках ВП № [NUMBER] (Т. 2 а.с. 68, 147-148) вбачається, що під час примусового виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 у справі №591/8868/21 про поновлення [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» з 09.11.2021, інших документів, що стосуються виконання вищевказаного рішення суду не надано. Відповідно до ч.1- ч.3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. 14.08.2023 постановою головного державного виконавця Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лешановою І.М. накладено штраф на ПАТ «Сумбуд» за невиконання Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 у справі №591/8868/21 про поновлення [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» з 09.11.2021, в розмірі 5 100 грн, а постановою 28.08.2023 - в розмірі 10 200 грн. (Т. 2 а.с. 72, 83) та вказані штрафи сплачені боржником, що підтверджується копією платіжної інструкції №45224 від 12.03.2024 та копією платіжної інструкції №45226 від 12.03.2024 (Т. 2 а.с. 87, 88) 05.09.2023головним державним виконавцем Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лешановою І.М. винесено постанову про арешт коштів боржника ПАТ «Сумбуд» за невиконання Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 у справі №591/8868/21(Т. 2 а.с. 85-86) З акту державного виконавця від 24.08.2023 в рамках ВП [NUMBER] (Т. 2 а.с. 74-75), вбачається, що під час примусового виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 у справі №591/8868/21, державного виконавця не було допущено для виконання, мотивуючи тим, що у АТ «Сумбуд» неробочий день. З акту державного виконавця від 28.08.2023 в рамках ВП № [NUMBER] (Т. 1 а.с. 134-135, Т. 2 а.с. 78,-79, 150), вбачається, що під час примусового виконання рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 у справі №591/8868/21, [PERSON] не було допущено до виконання своїх обов`язків та боржником було надано новий наказ №6-ОД від 28.08.2023 про повторне поновлення [PERSON] на посаді голови правління АТ «Сумбуд» з 09.11.2021. Крім того, державного виконавця та [PERSON] попросили покинути приміщення товариства. Перевіркою встановлено, що фактично виконавчий лист Зарічного районного суду м. Суми №591/8868/21 від 21.07.2023 про поновлення [PERSON] на посаді голови правління ПАТ «Сумбуд» з 09.11.2021, не виконано. 30.08.2023 головним державним виконавцем Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лешановою І.М., у зв`язку з невиконанням ПАТ «Сумбуд» рішення суду від 04.11.2022, винесено подання про притягнення директора АТ «Сумбуд» [PERSON] до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України та на підставі вказаного подання (звернення) Окружною прокуратурою м. Суми внесені відомості за номером №42023202510000110 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (Т. 1 а.с. 132, 133, Т. 2 а.с. 100, 101). Як зазначено вище у рішенні, поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх його обов`язків. Отже, враховуючи вищезазначені обставини, фактичного допуску [PERSON] до виконання попередніх обов`язків, які він виконував до незаконного звільнення, не відбулося, у зв`язку з чим, судом не встановлено належного виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді, зазначеній у рішенні суду від 04.11.2022. При цьому видача роботодавцем наказу про формальне поновлення працівника на роботі, без вчинення всіх дій, які включають у себе належне виконання рішення суду (без фактичного забезпечення поновленому працівнику доступу до належної посади, яка визначена в рішенні суду та відповідає законодавству про працю) не може бути підставою для покладення на цього працівника обов`язку оскаржувати такий наказ, яким фактично не забезпечено поновлення вже захищених судом прав особи на відповідну роботу. Представник відповідача, адвокат Любімий Олег Миколайович, заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, зазначає, що позовна вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу має розглядатись у нерозривному зв`язку з фактом відсторонення позивача від виконання обов`язків голови правління ПАТ «Сумбуд» за рішенням наглядової ради ПАТ «Сумбуд», оформленого протоколом від 4 червня 2021 року № 11, адже починаючи з 05 червня 2021 року, виконання позивачем трудових обов`язків, передбачених контрактом від 24 квітня 2020 року, не відбувалось, трудова функція позивачем не виконувалась, що унеможливлює нарахування та стягнення заробітної плати за вказаний позивачем строк - за період часу з 12 жовтня 2022 по 13 листопада 2023 року. Тому, відсторонення [PERSON] від виконання обов`язків голови правління ПАТ «Сумбуд» слід розглядати з точки зору неможливості виконання ним власних трудових обов`язків, передбачених контрактом від 24 квітня 2020 року. Так, згідно з рішенням наглядової ради ПАТ «Сумбуд», оформленого протоколом від 4 червня 2021 року № 11, [PERSON] відсторонено від виконання обов`язків голови правління ПАТ «Сумбуд» з моменту прийняття рішення (Т. 1 а.с. 77-78, Т. 2 а.с. 137) З довідки №18/098від 24.08.2023 ПАТ «Сумбуд» (Т. 1 а.с. 76), вбачається, що згідно протоколу №11 від 04 червня 2021 року [PERSON] був відсторонений від виконання обов`язків голови правління АТ «Сумбуд» з 05.06.2021, та заробітна плата з цієї дати не нараховувалась і не виплачувалась, але в червні була нарахована щорічна відпустка за минулі періоди та з 29.06.2021 був відкритий лікарняний. Дійсно, згідно п. 6.1 Контракту від 24 квітня 2020 року дія трудового договору між позивачем та відповідачем починається з 24 квітня 2020 року та закінчується 24 квітня 2023 року (Т. 1 а.с. 56-59). Однак, суд критично оцінює зазначені твердження представника відповідача, оскільки відповідач ПАТ «Сумбуд» помилково посилається на те, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мають розглядатись у нерозривному зв`язку з фактом відсторонення позивача від виконання обов`язків голови правління ПАТ «Сумбуд» та закінченням строку дії контракту, адже предметом спору у даній справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, а не з відстороненням працівника від роботи чи припиненням дії контракту. Крім того, у постановах Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 760/4080/19 (провадження № 61-9866св20) та від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19 (провадження № 61-17899св20) зазначено, що за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18). Також, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.08.2022 у справі №380/6129/20 до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (ст.236 КЗпП України). В ході розгляду справи, судом встановлено, що рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 по справі № 591/8868/21 в частині поновлення [PERSON] на роботі підлягає негайному виконанню, однак, на момент ухвалення даного рішення у справі воно не виконано, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки його виконання. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці», якою визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок КМУ № 100). Згідно з п.1 Порядку КМУ №100 він застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу та розрахунку затримки виконання рішення суду. П. 2 Порядку КМУ № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 5 Порядку КМУ № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. П. 8 Порядку КМУ № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно з цим порядком середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи шляхом визначення середньоденної зарплати. Так, рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04.11.2022 по справі № 591/8868/22 середньоденна заробітна плата позивача визначена в розмірі 2070,77 грн (43486,25 грн. +43486,25 грн.)/42 робочі дні) (Т. 1 а.с. 5-9), який для розрахунку середньої заробітної плати взяв заробітну плату позивача за лютий-березень 2021 року, адже сторони в судовому засіданні підтвердили той факт, що в ці місяці позивач працював повний місяць, без лікарняних та відпусток. Згідно довідки форми ОК-7, у лютому 2021 року заробітна плата [PERSON] становила 43486,25 грн., у березні 2021 становила 43486,25 грн, яка також міститься в матеріалах даної справи (Т. 1 а.с. 13-14). Час затримки виконання рішення суду з 05.11.2022 по 12.09.2024 становить 482 робочих дні, таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду складає 998111,14 грн (2070,77грн х 482) і дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3ст. 23 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. П. 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995№ 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. П. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995№ 4 визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач, на підтвердження понесеної моральної шкоди, посилається на те, що після ухвалення рішення про поновлення на роботі, він зазнав моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, на підтвердження чого надав копію довідки до акта огляду МСЕК від 19.10.2021 про встановлення йому 2 групи інвалідності (загальне захворювання), копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого за період з 05.08.2022 по 11.08.2022, копію виписки з медичної карти амбулаторного хворого від 06.02.2021, копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого за період з 20.07.2021 по 22.07.2021 (Т. 1 а.с. 154-162) та саме такими неправомірними діями відповідача йому було завдано значної моральної шкоди, компенсацію якої він оцінює в розмірі 200 000,00 грн. Разом з тим, позивач не надав до суду жодних доказів заподіяння йому сильних душевних страждань саме незаконними діями відповідача щодо невиконання рішення суду про поновлення на роботі, зокрема, доказів погіршення його здоров`я, психологічно-емоційного стану або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної діяльності відповідачів, після ухвалення рішення щодо поновлення його на роботі, передбачених ст.23 ЦК України. Також, позивач не надав належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди (моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру) та наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправною діяльністю заподіювачів шкоди, а також не обґрунтовано, з чого позивач виходив при визначенні розміру заподіяної йому шкоди в розмірі 200000,00 грн, а тому суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Представник позивача на підтвердження стягнення судових витрат надала: копію договору про надання правової допомоги від 11.10.2023, копію додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 11.10.2023, копію акту про надання правової допомоги від 27.12.2023 до договору про надання правової допомоги від 11.10.2023 , згідно якого вартість наданої правової допомоги становить 14700,00 грн та копію платіжної інструкції №@2PL797225 від 30.04.2024 про сплату за правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 11.10.2023 у розмірі 14700,00 грн, що підтверджується матеріалами справи (Т. 1 а.с. 110-119). Згідно п. 4.1 Договору гонорар є формою винагороди адвокатського бюро за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги. Згідно п. 4.2 Договору попередньо узгоджений розмір гонорару встановлений у додатку №1 до договору та остаточний розмір гонорару вказується в актах про надання правової допомоги. Згідно Додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 11.10.2023 попередньо узгоджений розмір гонорару за надання професійної правової допомоги щодо захисту прав та інтересів клієнта в суді першої інстанції як позивача щодо стягнення з ПАТ «Сумбуд» середнього заробітку у зв`язку з невиконання рішення суду, який підлягає сплаті клієнтом адвокатському бюро за надання професійної правової допомоги становить 14700,00 грн. Згідно підписаного акту про надання правової допомоги від 27.12.2023 до договору про надання правової допомоги від 11.10.2023, сторони підтвердили послуги надані в обумовленому обсязі, вартість яких становить 14700,00 грн. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання, однак, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України не надійшла заява про необґрунтованість витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19, від 24.01.2022 у справі № 757/36628/16-ц, від 26.07.2022 у справі № 910/1209/21, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 у постанові Верховного суду від 28.06.2023 року у справі № 463/2001/19, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Встановлено, що в договорі про надання правової допомоги від 11.10.2023 та додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 11.10.2023, сторони належним чином узгодили порядок та умови надання правової допомоги позивачу з питання захисту його прав та законних інтересів у даній справі, визначили деталізацію видів правової допомоги, розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків клієнта з адвокатом. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: partial