Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

В провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває вказана справа. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] із 2016 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 09.09.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . 19.11.2017 року сторонами був укладений договір інвестування з фондом фінансування будівництва «Фінансова компанія «ТОЛОКА» щодо будівництва квартири [ADDRESS] . Після здачі будинку в експлуатацію, право власності на зазначену квартиру, 03.03.2018 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , номер запису про право власності 25167670. Квартира двокімнатна, розташована на 6 поверсі 19 поверхового будинку, загальною площею 70,8 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м. Після здачі будинку в експлуатацію та оформлення права власності, 03.04.2018 року позивачка вселилася в квартиру і зареєструвала в ній своє проживання. 27.11.2018 року в квартирі була зареєстрована дочка [PERSON] . 28.07.2020 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. Крім того, позивач вказує, що станом на подання позовної заяви між сторонами періодично виникають суперечки з приводу користування та розпорядження спільним майном набутим під час перебування в шлюбі. На підставі вище наведеного, позивач вказувала, що відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України, зазначене вище майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак зареєстроване за відповідачем. Тому позивач вважає, що вона позбавлена можливості розпоряджатися своєю часткою в спільному майні, що є грубим порушенням її права власності. На підставі вище наведеного, позивач просила суд здійснити поділ майна подружжя та визнати за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) в порядку поділу майна подружжя, право власності на частини квартири [ADDRESS] , загальна площа квартири 70,8 кв.м., житлова площа 35,7 кв.м. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 27.09.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 15.06.2022 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 08.12.2022 року відповідачем через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, у якому останній просив суд у задоволенні позову відмовити. 06.12.2022 року позивачем через канцелярію суду зареєстровано відповідь на відзив, у якій позивач проти доводів викладених у відзиві заперечувала, просила позов задовольнити. Згідно з розпорядженням Керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області [PERSON] від 24.10.2023 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи № 369/13264/21 від 24.10.2023 року вказану справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченка А.В. від 25.10.2023 року постановлено справу прийняти до свого провадження. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача, через канцелярію суду зареєстрував повторне клопотання про відкладення розгляду справи. Суд, розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, вирішив відмовити у його задоволенні з огляду на наступне. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Судом встановлено, що відповідач та представник відповідача про дату та час судового розгляду справи були повідомлені належним чином. До клопотання про відкладення розгляду справи представником відповідача надано докази бронювання в готелі Греції. Враховуючи викладене, суд вважає, що поважність причин неявки відповідача та представника відповідача до суду 11.09.2024 року не доведено суду, а відкладення розгляду справи призведе до затягування розгляду справи та порушення процесуальних строків розгляду справи, враховуючи, що за час розгляду справи стороною відповідача було заявлено п`ять разів, та враховуючи той факт, що розгляд справи здійснюється судом вже три роки. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частинами 1 та 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Судом встановлено, що сторони з 09.09.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . 19.11.2017 року був укладений договір інвестування з фондом фінансування будівництва «Фінансова компанія «ТОЛОКА» щодо будівництва квартири [ADDRESS] . Після здачі будинку в експлуатацію, право власності на зазначену квартиру, 03.03.2018 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , номер запису про право власності 25167670. Квартира двокімнатна, розташована на 6 поверсі 19 поверхового будинку, загальною площею 70,8 кв.м., житловою площею 35,7 кв.м. 03.04.2018 року позивачка зареєструвала у вказаній квартирі своє проживання. 27.11.2018 року в квартирі була зареєстрована дочка [PERSON] . 28.07.2020 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи, що квартира [ADDRESS] , загальна площа квартири 70,8 кв.м., житлова площа 35,7 кв.м. набута сторонами в період шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя жодною із сторін не надано, тому суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на частину вказаної земельної ділянки. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: approved