Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-19 00:00:00

В січні 2024 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних витрат та просила суд стягнути із [PERSON] на її користь суму нарахованих 3% річних в сумі 2198,65 грн., та 6617,29 грн., нарахованих інфляційних збитків в сумі 6297,94 грн. та 32680,19 грн.. З [PERSON] стягнути на користь позивача 3% річних в сумі 3297,97., нарахованих інфляційних збитків в сумі 9446,90 грн. та витрат на судовий збір. В обґрунтування позову позивача зазначила, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року у справі №210/5012/19 її позовні вимоги були задоволені та стягнуто з Мухіндо [PERSON] , на користь позивача суму боргу за договором позики від 10.08.2016 року у сумі 50288,22 грн.. Стягнуто з [PERSON] , на користь позивача суму боргу за договором позики від 22.10.2016 року у сумі 75432,33 грн. Рішення суду набрало законної сили 29 лютого 2020 року. У зв`язку з невиконанням рішення суду боржниками, позивач звернулась до виконавчої служби для примусового виконання рішення, у зв`язку з чим було відкрито виконавче провадження ВП №63665102 про примусове стягнення з відповідачів суми боргу. Згідно довідки Металургійного відділу державної виконавчої служби від 09.08.2022 року залишок боргу становить на зазначену дату 77 060,93 грн. Отже, рішення суду відповідачами не виконане. Ухвалою суду від 19 лютого 2024 року відкрито провадження у справі та призначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідача було направлено копію ухвали суду від 19.02.2024 року та копію позовної заяви з додатками, однак вищезазначені документи повернулись на адресу суду з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив на позовну заяву відповідачі не надали. Відповідно до\~ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Так,\~судом встановлено,\~що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року у справі №210/5012/19 позовні вимоги позивача [PERSON] задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Мухіндо [PERSON] , на користь позивача суму боргу за договором позики від 10.08.2016 року у сумі 50288,22 грн. з [PERSON] , на користь позивача стягнуто суму боргу за договором позики від 22.10.2016 року у сумі 75432,33 грн., судові витрати та витрати на правничу допомогу На підставі вищезазначеного рішення суду позивач отримала виконавчі листи для пред`явлення до виконання (а.с.12,14,16,18,20). Однак, у зв`язку з невиконанням рішення суду відповідачами станом на 24.01.2024 року заборгованість складає 22185,35 грн. (а.с.21) Відповідно до частини 1\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд враховує вимоги\~статті 80 ЦПК України щодо\~достатності доказів для вирішення справи, наданих до суду. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку про задоволення позову за таких підстав. Відповідно до\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори й інші правочини. Частиною першої статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судових рішень про стягнення грошових коштів. Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Судовим розглядом встановлено, що рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року у справі № 210/5012/19, яким задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики на день звернення до суду з даною позовною заявою, не виконане, грошові кошти в повному обсязі - не повернуті і тому зобов`язання не припинилося. Частинами 4,6 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, відповідачі мають грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду, що набрало законної сили і на даний час не виконано. З огляду на те, що відповідачі порушили вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідачів з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідачів сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики Українивід 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, відповідачі мають невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується матеріалами справи. Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. Саме таку висловлено правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18, який відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України має бути врахований судом при розгляді справи. Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Крім того, із рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Таким чином, суд вважає, про наявність підстав для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на грошові кошти за неналежне виконання судового рішення Представлений позивачем розрахунок не спростовано, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Отже, суд повністю задовольняє позовні вимоги. Згідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 1\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат в частині сплати судового збору позивачем, суд виходить із того, що позовні вимоги позивача задоволено, а тому у порядку\~ст.141 ЦПК України\~має підстави стягнути із відповідачів в солідарному порядку на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору у сумі 1211,20 гривень за подання позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved