Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить суд встановити факт належності свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10 жовтня 2001 року виданого Краснокутським відділом реєстрації актів громадянського стану Краснокутського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис про шлюб №68 - [PERSON] , який помер [INFO] . Заява мотивована тим, що [INFO] помер її чоловік, [PERSON] . 13.02.2024 заявник звернулася до відділу обслуговування громадян №3 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про перехід на пенсію, вразі втрати годувальника. Рішенням від 21.02.2024 року №203750005924 відділом перерахунків пенсій №4 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області їй відмовлено в перерахунку пенсії, у зв`язку з невідповідністю дати народження годувальника в наданих документах через що проводити перерахунок пенсії немає можливості, відтак у перерахунку відмовлено. Зазначає, що дата народження її чоловіка, [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Огурайською селищною радою Алтайського краю зазначено 17 травня 1956 року. В паспорті громадянина України серії [NUMBER] виданого РВУМВС України в Харківській області від 27 січня 2005 року, на ім`я [PERSON] , дата народження також зазначена [INFO] . Проте, у свідоцтві про шлюб серії [NUMBER] від 10 жовтня 2001 року виданого Краснокутським відділом реєстрації актів громадянського стану Краснокутського районного управління юстиції Харківської області, що посвідчує шлюб між заявницею та [PERSON] , його дата народження значиться як [INFO] , така ж дата народження записана і у військовому квитку [NUMBER] від 08 квітня 1981 року. Причина таких розбіжностей в записах дати народження чоловіка, їй не відома. З питанням виправлення описки в актовому записі про шлюб № [NUMBER] , а саме виправлення дати народження чоловіка з 18 травня на 17 травня, заявник звернулася до Валківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Однак, 20.03.2024 отримала висновок про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану. У актовому записі про шлюб №68 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] складеному Краснокутським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 10.10.2001 року, дата народження чоловіка вказана « [INFO] », внести зміни неможливо, у зв`язку з відсутністю підстав. У зв`язку з чим, заявник звернулася до суду із даною заявою про встановлення юридичного факту. Заявник [PERSON] у відкритому судовому засіданні заяву підтримала в повному обсязі, та прохала її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Головне управління\~Пенсійного фонду\~України в\~Харківській областіу судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання від 05.06.2024 року про розгляд справи без участі представника, просять прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Суд, заслухавши заявника та свідків, дослідивши надані докази у їх сукупності, доходить висновку, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого поряду їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» зі змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Краснокутським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 26.07.2018 /а.с.17/. Після смерті чоловіка, [PERSON] 13.02.2024 звернулася до відділу перерахунків пенсій № 4 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перехід на пенсію в разі втрати годувальника, однак рішенням № 203750005924 від 21.02.2024 було відмовлено в перерахунку пенсії. Відмова мотивована тим, що у зв`язку з невідповідністю дати народження годувальника у наданих документах провадити перерахунок пенсії немає можливості. В перерахунку відмовлено /а.с.19/. Так, заявник [PERSON] звернулася до Валківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про внесення змін до актового запису № 68 про шлюб між нею та [PERSON] , [INFO] складеного Краснокутським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 10.10.2001, а саме: змінити дату народження чоловіка з « [INFO] » на « [INFO] », проте, начальником ДРАЦС прийнято рішення про відмову у внесенні змін до актового запису № 68 про шлюб, у зв`язку з відсутністю підстав /а.с.14-15/. Проаналізувавши матеріали справи та наявні у ній документи, суд доходить висновку, що дійсно є розбіжності в написанні прізвища спадкодавця у правовстановлюючому документі, а саме: у свідоцтві про одруження останнього. Так, у копії у копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] , дата народження останнього зазначена як « [INFO] » /а.с.11/; у копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] , дата народження останнього зазначена як « [INFO] »; у копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого Краснокутським відділом реєстрації актів громадянського стану Краснокутського районного управління юстиції Харківської області зазначено, що 10.10.2001 одружилися [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Про що також свідчить запис у копії паспорта громадянина України [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що з чоловік заявниці [PERSON] був його ліпшим другом, вони товаришували з 1987 року. Зазначив, що йому відомо про розбіжності в написання дати народження [PERSON] . Так, у свідоцтві про одруження датою його народження зазначено 18.05.1956, хоча правильною датою народження є [INFO] . Свідок обізнаний, що [PERSON] зверталася до пенсійного фонду з приводу переходу на пенсію чоловіка, проте їй було відмовлено через розбіжності у даті народження [PERSON] у свідоцтві про одруження, які самостійно виправити неможливо. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , пояснив, що знайомий з чоловіком заявниці з дитинства, а з 1986 року почали разом працювати та більш близько спілкуватися, пізніше почали проходити військову службу в одній бригаді. Свідок зазначає, що з [PERSON] підтримували дружній стосунки по день смерті останнього. Крім того, свідку відомо, що [PERSON] вимушена звернутися до суду, у зв`язку з тим, що у документах [PERSON] , а саме у свідоцтві про одруження не правильно зазначено дату народження [PERSON] . Зазначає, що правильною датою народження [PERSON] є [INFO] , цей факт йому достеменно відомий, оскільки протягом багатьох років вони неодноразово святкували день народження [PERSON] саме в цю дату. Вважає, що помилка у написанні дати народження у свідоцтві про одруження є механічною. Звертаючись до суду з вказаною заявою, заявник просить встановити факт належності свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 10 жовтня 2001 року [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки зазначена обставина перешкоджає заявниці перейти на пенсію по втраті годувальника, у зв`язку чим, остання була вимушена звернутися до суду. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Згідно із ч 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 315 ЦПК України факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно зі ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, в порядку встановленому ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності свідоцтва про шлюб, який необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. У даному конкретному випадку, виключним способом захисту права заявника є звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме те, що свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 10 жовтня 2001 року видане Краснокутським відділом реєстрації актів громадянського стану Краснокутського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис про шлюб №68 належить [PERSON] , який помер [INFO] . Як вбачається з викладеного вище, згідно із законом встановлення вказаних фактів породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а саме: встановлення факту належності вказаного документу сприятиме [PERSON] в оформленні пенсії по втраті годувальника, яку вона не може отримати у зв`язку з наявними у свідоцтві про одруження помилками, що виникли при його складенні. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи, що від встановлення юридичного факту, який просить встановити заявник, залежить виникнення особистих прав заявника, а чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved