Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

13.02.2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] , про захист порушеного сімейного права шляхом визнання неправомірним та скасування рішення виконкому Миколаївської міської ради №1311 від 22.12.2021 року та передачі малолітньої дитини на виховання батькові. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 22.12.2021 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було прийнято рішення за №1311 "Про влаштування до прийомної сім`ї на спільне проживання та виховання [PERSON] , [INFO] ". Рішення було прийнято з позиції того, що на той час за його сином було закріплено статус дитини позбавленої батьківського піклування, що, на думку позивача, не відповідає фактичним обставинам. На час прийняття оспорюваного рішення про влаштування сина позивача до прийомної сім`ї позивач намагався повернути сина та звернувся до практичного психолога для проходження дослідження, згідно якого встановлено, що між ним, як батьком, та його сином [PERSON] існує позитивний контакт.На підставі цього позивач вважає, що комісія з захисту прав дитини виконавчого комітету Миколаївської міської ради, розглядаючи звернення прийомного батька його сина, щодо поповнення родини, були зобов`язані викликати його як батька та розглянувши цю заяву прийомного батька відмовити останньому в передачі сина, а передати сина позивачу для подальшого виховання, крім того зняти з дитини статус дитини позбавленої батьківського піклування. Просив суд скасувати рішення виконкому Миколаївської міської ради №1311 від 22.12.2021 року та передати малолітнього [PERSON] , [INFO] на виховання батькові [PERSON] . Представник виконавчого комітету Миколаївської міської ради надав суду відзив, в якому вказав, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а позов таким що не підлягає задоволенню. На підтвердження свого відзиву повідомив, що мати дитини- [PERSON] є інвалідом 2 групи з дитинства , відповідно до постанови лікарсько-консультативної комісії поліклінічного відділення Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 від 20.12.2016 року має тривалу психічну хворобу, у зв`язку з чим на даний час не може здійснювати догляд, ростити та виховувати дитину. За висновком комісії від 22.05.2020 року має високий ступень втрати здоров`я внаслідок тривалої психічної хвороби, що спричиняє повну недієздатність до самообслуговування. Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 21.07.2017 року дитину було відібрано у батька внаслідок неналежного виконання батьківських обов`язків, зловживання спиртним напоями, тощо. Вказане рішення набрало законної сили. На підставі цього дитині було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 09.06.2017 року. Вказане рішення є чинним. Оскільки малолітній [PERSON] має вроджені вади з неврології, з кардіології, офтальмології, енцефаліт неуточненого генезису, вроджений вірус герпесу ані родичами його батьків, ані батьками не було прийнято рішення забрати хлопчика з Миколаївського обласного будинку , до якого дитина була влаштована. Оскільки дитина набула статусу дитини позбавленої батьківського піклування та були відсутні родичі,які бажали б взяти дитину під опіку, рішенням виконкому Миколаївської міської ради дитину влаштовано до прийомної сім`ї [PERSON] на спільне проживання та виховання, а якого покладено персональну відповідальність за життя, здоров`я, фізичний та психічний стан дитини. Крім того вказав, що позивач є інвалідом 3 групи по зору, перебуває на психіатричному обліку в групі консультативного нагляду з 2011 року з діагнозом "органічний розлад особистості" на теперішній час у стані ремісії. З 1988 року перебував на обліку у нарколога з діагнозом "розлади психічної поведінки внаслідок вживання канабіноїдів та алкоголю. Синдром залежності", на даний час на обліку не перебуває. Прийомний батько [PERSON] створив відповідні умови для проживання дитини, виконує свої батьківські обов`язки, має вищу педагогічну освіту, з 2001 року опікувався дітьми, що опинилися в складних життєвих обставинах, був наставником вихованців дитячих будинків та інтернатів. Пройшов відповідне навчання та отримав право стати батьком-вихователем в 2013 році. Має чисельні подяки від державних та соціальних організацій, в тому числі Адміністрації ПрезидентаУкраїни за дії щодо захисту найкращих інтересів дитини. Має досвід виховання та оздоровлення дітей з особливими потребами та дітей, позбавлених батьківського піклування. Матеріально забезпечений та має нерухомість. Співпрацює з фахівцями служби у справах дітей, Центру соціальних служб, виконує їх рекомендації щодо найкращого забезпечення законних інтересів дитини, її психологічного здоров`я. Відповідно до висновку №232 судово-психіатричного експерта Миколаївської філії судових експертиз ДУ "Інститут судової психіатрії МОЗ України" Омельчук С.І. страждає розладом особистості та поведінки органічної етіології з помірним зниженням когнітивного функціонування та емоції, за станом свого психічного здоров`я не може виконувати свої батьківські обов`язки в повному обсязі та належним чином соціалізувати малолітню дитину, індивідуально-психологічні особливості [PERSON] негативно вплинуть на психічний стан та особливості психічного та психологічного розвитку дитини [PERSON] . Позивач жодного разу не скористався можливістю побачитись з дитиною однак пише скарги щодо неправомірних дій посадових осіб, щодо відібрання дитини.На підставі цього представник виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає, що оспорюване позивачем рішення є повністю обґрунтованим та правомірним, а тому підлягає скасуванню. З пояснень третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] слідує, що він заперечує проти передачі малолітнього [PERSON] його біологічному батьку, оскільки дитина має низку тяжких медичних діагнозів та наразі вирішується питання щодо оформлення інвалідності. Дитина перебуває в його сім`ї третій рік і незважаючи на його тяжкі діагнози [PERSON] пішов до 1 класу та за 3 місяці навчання практично наздогнав шкільну програму, проявляє себе як дуже здібна до навчання і вмотивована на подальшу освіту та всебічний розвиток. Зазначив, що у нього є всі належні ресурси для забезпечення лікування дитини, виховного та освітнього процесу а також всі умови для її подальшого всебічного і сталого розвитку. Суд, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та наданих доказів, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO] , відповідно до Свідоцтва про народження (повторне) від 28.03.2017 року, актовий запис №1105 ./а.с.11/. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 29.09.2023 року, про що складено відповідний актовий запис №391 Інгульським відділом ДРАЦС у м.Миколаєві ПМУ МЮ (м.Одеса). /а.с.10/. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.04.2017 року, відібрано малолітнього [PERSON] , [INFO] , у батька [PERSON] , без позбавлення батьківських прав. Стягнуто з [PERSON] , на користь органу опіки та піклування Миколаївської міської ради, аліменти на утримання сина [PERSON] , в розмірі 1/4 частки від всіх видів його заробітків (доходів), але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 31.03.2017 р. та до закінчення часу його перебування в державному закладі. Рішення набрало законної сили. Зі змісту рішення слідує, що [PERSON] не створив належних умов для виховання та догляду за сином, він за місцем мешкання негативно характеризується, зловживає спиртними напоями, в стані алкогольного сп`яніння поводиться агресивно, притягався до адміністративної відповідальності./а.с.33-36/. Рішенням виконкому ММР № 443 від 09.06.2017 року «Про надання статусу дитини позбавленої батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] », надано статус дитини позбавленої батьківського піклування [PERSON] /а.с.32/ Рішенням виконкому ММР № 1311 від 22.12.2021 року «Про влаштування до прийомної сім`ї на спільне проживання та виховання [PERSON] , [INFO] », влаштовано дитину з 28.12.2021 року до прийомної сім`ї [PERSON] на спільне проживання та виховання. На [PERSON] , покладено персональну відповідальність за життя, здоров`я, фізичний та психічний стан дитини. Прийомний батько створив відповідні умови для проживання і виховання дитини, належним чином виконує свої обов`язки./а.с.8-9/. Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи №229 який був проведений з 03.10.2023 року по 09.10.2023 року [PERSON] , [INFO] виявляє знижений рівень загального розумового розвитку. Рівень психологічного розвитку не відповідає віковим нормам, виявлений високий рівень тривожності. Дитина потребує тривалої інтенсивної психолого-педагогічної роботи. Присутність батька [PERSON] в ситуаціях, що характеризують їх конкретно-особистісні відносини взагалі відсутня. Між ними дуже слабкий (фактично відсутній) психологічний контакт і емоційний зв`язок. Будь яка зміна умов проживання, виховання та оточення [PERSON] матиме психотравмуючий вплив на його емоційний, психологічний стан та відчуття благополуччя. Щодо характеру ставлення [PERSON] до [PERSON] було встановлено, що між ними панує атмосфера дружнього взаєморозуміння. Оцінка ставлення дитини до батька позитивна. Спілкування між ними конструктивне, з розумінням значення співробітництва у спільній діяльності, що для обох забезпечує співрадість від успіху. [PERSON] обирає методи і прийоми для впливу на свою дитину, враховуючи її індивідуальні особливості і свої власні прагнення, щоб виховати у дитини певні риси, що свідчить про дотримання ним загальнообов`язкових умов і принципів виховного процесу з метою недопущення викривлення дитячої психіки, характеру і поведінки. Намагається всіляко розвивати дитину, виводити її на новий рівень мислення, почуття, усвідомлення. Формує в дитині доброзичливе ставлення до однолітків, добрий контакт, правильне реагування на вимоги вихователів у дитячому садку. Формує у сина духовні потреби./а.с.42-53/. Згідно Висновку судово-психологічного експерта №232 який був проведений з 05.10.2023 року по 12.10.2023 року [PERSON] , [INFO] страждає розладом особистості та поведінки органічної етіології з помірним зниженням когнітивного функціонування та емоцій. Відмічається загальне зниження інтелекту, розпад колишніх та набутих відомостей і знань, мнестичні розлади , що зачіпають як довгострокову та і оперативну пам`ять , порушення уваги і розумової працездатності , зміна емоційної сфери з афективною лабільністю. Виявлені епілептоїдні тенденції. Схильний до прояву гніву, ревнощів, демонстративний, уразливий , підозрілий. Його емоційний стан нестійкий, схильний до коливань настрою,Ю то до депресивного, то до підвищеного.. За станом свого психічного здоров`я не може виконувати батьківські обов`язки у повному обсязі та належним чином соціалізувати малолітню дитину.Індивідуально-психологічні особливості [PERSON] негативно вплинуть на психічний та психологічний стан, атакою на особливості психічного та психологічного розвитку малолітнього [PERSON] /а.с.54-68/. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03.06.2024 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2023 року - залишити без змін. У вказаному рішенні суду у задоволенні позову [PERSON] до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради як органу опіки та піклування, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, про повернення дитини батькові на виховання та утримання - відмовлено. Підставою для відмовлення у задоволенні позову було те, що на теперішній час відсутні підстави для повернення дитини [PERSON] врахувавши найкращі інтереси дитини, умови воєнного стану, неспроможність батька забезпечити сину, який має певні особливі потреби, належне піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Також, враховуючи думку самої дитини, незрозумілі наслідки вивезення хлопчика невідомо куди за межі України, де неможливо буде здійснювати контроль за виконанням батьком його батьківських обов`язків. /а.с.131/. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Конвенцією про права дитини (ст.ст. 9,18,27) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі "М.С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення ст.8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Також у справі "М.С. проти України" у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні "Мамчур проти України", № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76). У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини. Відповідно до частини першої ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно ч. 3 ст. 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали. Дитина не може бути повернута одному з батьків, коли існує загроза їй або умови проживання з цим з батьків є небезпечними для її життя, здоров`я і морального виховання. На підставі викладеного, оцінюючи докази та надаючи оцінку як зібраним доказам у справі в цілому, так і кожному доказу, який містить у справі суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовний вимог [PERSON] , оскільки позивач не спроможний на даний час забезпечити сину належне піклування. Крім того, враховуючи фізичні та психологічні особливості дитини позивач не надасть малолітньому [PERSON] належне піклування про здоров`я, його фізичний, духовний та моральний розвиток, здобуття освіти, а також підготовку до соціуму.

Outcome: dismissed