Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

В березні 2024 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом з урахуванням уточненої позовної заяви до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Шевченківського районного управління ГУ МВС України в м.Києві про скасування арешту майна, в якому просив скасувати арешт, накладений на майно [PERSON] за постановою старшого слідчого слідчого відділу Шевченківського РУ ГУМВС України в місті Києві Тимченка Б.О. від 21.05.2012 року Позовні вимоги вмотивовані тим, що 27.11.2012 р. було відкрито кримінальне провадження №12012110100000207 за ст. 190 ч.4 КК України щодо [PERSON] . В рамках кримінального провадження за постановою слідчого Тимченка Б.О. було накладено арешт на майно [PERSON] 03.03.2014 р. старшим прокурором прокуратури Шевченківського району м. Києва Музика А.В. прийнято рішення про відмову від обвинувачення на підставі ст. 284 ч.1 п. 2 КПК України у зв`язку з встановленням відсутності в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2014 р. у справі №761/15286/13-к кримінальне провадження, внесене 27.11.2012 до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №12012110100000207 за ч. 4 ст. 190 КК України, по обвинуваченню [PERSON] закрито у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, запобіжний захід [PERSON] підписка про невиїзд скасовано. При винесенні ухвали питання про скасування арешту вирішено не було В зв`язку з наявністю обтяження порушуються права позивача на володіння, користування та розпорядження майном. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач 1 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що належним відповідачем справі є Шевченківське районне управління ГУ МВС України в м.Києві, а ГУНП у м. Києві не є правонаступником ГУМВС України в м. Києві. Крім цього, вважає, що на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України, вважають, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. У відповіді на відзив представник позивача зазнає, що КПК України 190 року та КПК України не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у закритій кримінальній справі. Скасування арешту, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового розслідування такого заходу. В запереченні представник відповідача 1 повторно наголошує на визначені позивачем неналежного відповідача та вважає, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року. Рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, а також слідчого судді оскаржуються в порядку визначеному КПК України, що позбавляє суд цивільної юрисдикції встановлювати незаконність дій даних службових осіб. У відзиві на позов представник відповідача 2 заперечує щодо його задоволення, зазначає, що арешт слідчим було накладено на майно позивача у кримінальній справі, яка розпочата в період дії КПК України 1960 року, а тому вирішення питання щодо зняття арешту і оскарження відповідних дій слідчого повинно здійснюватись в порядку КПК України. Жодних звернень до слідчого судді щодо скасування арешту не надано. Вважає, що права позивача не порушені Шевченківським районним управлінням ГУ МВС України в м.Києві. Ухвалою судді від 21.03.2024 р. відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 16.05.2024 р. залучено Шевченківське районне управління ГУ МВС України в м.Києві в якості співвідповідача. Позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідачів заперечує щодо його задоволення. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. (ч.1 ст. 211 ЦК України). Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 03.04.2012 р. порушено кримінальну справу №60-4583 за ст. 190 ч.4 КК України. 21.05.2012 постановою старшого слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМС України в м. Києві від в рамках розгляду кримінальної справи 60-4583 накладено арешт на майно [PERSON] де б воно не знаходилось та в чому б не виражалось. 03.03.2014 р. старшим прокурором прокуратури Шевченківського району м. Києва Музика А.В. прийнято рішення про відмову від обвинувачення на підставі ст. 284 ч.1 п. 2 КПК України у зв`язку з встановленням відсутності в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2014 р. у справі №761/15286/13-к кримінальне провадження, внесене 27.11.2012 до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №12012110100000207 за ч. 4 ст. 190 КК України, по обвинуваченню [PERSON] закрито у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, запобіжний захід [PERSON] підписка про невиїзд скасовано. Згідно з інформаційною довідкою від 22.01.2024 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 23.05.2012 р. зареєстровано обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №12527414, реєстратор- Перша Київська державна нотаріальна контора, підстава - постанова про накладення арешту к/с 60-4583 від 21.05.2012р. слідчим Тимченко Б.О. Шевченківського РУ ГУМВС України Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після закриття кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював. Згідно із статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. З урахуванням цього, а також тривалого періоду часу, що минув після закриття кримінального провадження стосовно позивача, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. Разом із тим, слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, чинний Кодекс не передбачає. Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства. Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання [PERSON] за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення кримінальної справи стосовно нього. Проте початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного [PERSON] питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів. За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства. Даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, у даному випадку існування арешту на майно порушує право позивача, потрібно скасувати арешт, накладений на майно [PERSON] за постановою старшого слідчого слідчого відділу Шевченківського РУ ГУМВС України в місті Києві від 21.05.2012 року у кримінальній справі №60-4583 (обтяження №12527414, зареєстроване 23.05.2012 року Першою Київською державною нотаріальною конторою).

Outcome: approved