Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

Виконавчий комітет Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області як орган опіки та піклування в інтересах малолітньої дитини [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] . Мати дитини [PERSON] відбуває покарання за вчинення кримінального правопорушення. 18 грудня 2023 року на адресу Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області надійшла заява [PERSON] про невиконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків відносно дитини [PERSON] , а саме не приймає участь у вихованні доньки, не зустрічається та не спілкується з нею, не цікавиться її життям, не надає коштів на її утримання та лікування. Батьківські обов`язки відносно [PERSON] фактично виконуються нею. Бабусею забезпечено належні умови проживання [PERSON] , вона займається лікуванням дитини, [PERSON] до медичної установи з приводу лікування дитини не звертався.. За місцем проживання скарг на [PERSON] не надходило. У зв`язку з тим, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню і утриманню малолітньої дитини, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та передати малолітню [PERSON] , [INFO] , на опікування органу опіки та піклування Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області. Також, стягнути з [PERSON] аліменти на користь державного закладу, прийомної сім`ї, дитячого будинку сімейного типу або опікуна, де буде перебувати дитина, аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 10 квітня 2024 року позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 серпня 2024 року було закрите підготовче провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримала, обґрунтувавши їх доводами, викладеними у позовній заяві. Пояснила суду, що соціального супроводу відносно дитини [PERSON] не встановлено. Над меншою дитиною [PERSON] - [PERSON] встановлено опіку та його влаштовано в родину бабусі [PERSON] . Служба у справах дітей з січня 2023 року намагалася зв`язатися з відповідачем за для вирішення питань участі у вихованні та житті дитини, проте останній на контакт не йшов. Не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки відомостей не надходило. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки не повідомив, неподання відповідачем відзиву на позов, згоду представника позивача на ухвалення заочного рішення, суд постановив про розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення у даній справі. В судовому засіданні третя особа - [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її дочкою, яка з 2018 року проживала разом з відповідачем. Після народження дитини вона придбала їм квартиру, та [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] до досягнення нею десятимісячного віку проживали разом, після чого вони разом вирішили, що дитині краще буде проживати з нею. Батьки навідували дитину, приносили продукти. Коли [PERSON] виповнилося 1 рік і 7 місяців [PERSON] влаштувала дитину у дитячий садок. В лютому 2022 року відповідач прийшов до неї з меншою дитиною та вони проживали разом до червня 2022 року, після чого посварилися та відповідач пішов, залишивши дітей з нею, після чого перестав цікавитися життям дітей. Вона не перешкоджає у спілкуванні батька з дітьми. Раніше її донька [PERSON] та [PERSON] цікавився життям дітей, приносили продукти харчування, цукерки, речі, платили за дитячий садок. Дитина питань щодо батька не задає, коли побачила його в червні 2024 року, то не впізнала. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю малолітньої [PERSON] , позов підтримує, оскільки відповідач не приймає участі в житті дітей. Під час їх сумісного проживання з відповідачем, вони вирішили, що донька буде проживати з її мамою [PERSON] . [PERSON] не працював, лише іноді підробляв, йому допомагали його батьки. Коли вона завагітніла вдруге, то батьком сини [PERSON] не вказувала. До вересня 2021 року вони з відповідачем проживали окремо. Коли її взяли під варту, то відповідач хотів взяти опіку над сином, проте вона не погодилася, оскільки йому не довіряє. Вказала, що вона бачила відповідача у червні 2024 року, коли того доставили приводом як свідка до суду, та він був в стані алкогольного сп`яніння. На її думку, відповідачу не перешкоджають у спілкуванні з дітьми. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є дружиною покійного чоловіка [PERSON] . Їй відомо, що дитина проживає у [PERSON] з десятимісячного віку, та [PERSON] займається дівчинкою. Їй відомо, що дитину зазвичай навідувала [PERSON] , відповідач навідував дитину не часто, негативного ставлення до дитини з боку батька вона не бачила, але увагу він дітям не приділяв. Також [PERSON] деякий час проживав у [PERSON] . Вона по роботі іноді спілкувалася з відповідачем, знає його як ввічливого, не агресивного чоловіка, останній раз його бачила приблизно в 2021 році. З дитиною вона також спілкувалася мало та поверхово, тому не може повідомити про відношення дитини до батька. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її рідною сестрою та їй відомо, що [PERSON] з 10 місяців опікується дитиною [PERSON] , вона особисто допомагала їй в цьому. [PERSON] та [PERSON] залишили дитину [PERSON] , спочатку іноді брали дитину до себе, [PERSON] допомагала в утриманні дитини. Після затримання [PERSON] відповідач деякий час проживав у [PERSON] та допомагав їй, але потім залишив дітей та пішов, з того часу участі в житті дітей не приймає. [PERSON] може охарактеризувати як безвідповідального чоловіка по відношенню до дітей. Навіть коли вони проживали разом, дітей до дитячого садка водила [PERSON] . Під час спілкування з дітьми останні не згадують батька. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 171 Сімейного кодексу України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. З врахуванням віку малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , суд вважає недоцільним опитування п`ятирічної дитини в судовому засіданні, оскільки відсутні докази того, що дитина вже досягла того віку і рівня зрілості, при якому може вільно висловити свою думку в суді. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши надані докази, дійшов наступного. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] вбачається, що батьками останньої є [PERSON] , [PERSON] (а.с.5). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2023/010420183, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2023/010420398, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). З акту обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] від 19 грудня 2023 року вбачається, що за вищевказаною адресою проживають [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] ; в квартирі створено належні та безпечні житлово-побутові умови для виховання, навчання та повноцінного розвитку дитини (а.с.8). Згідно листа закладу дошкільної освіти «Сонечко» Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області №01-09/227 від 28 грудня 2023 року, [PERSON] відвідує заклад з 19 вересня 2020 року, поступила за заявою матері [PERSON] . В дошкільний заклад дитину приводить і забирає бабуся [PERSON] . Батько дитини, [PERSON] в дошкільний заклад не приходить, успіхами доньки не цікавиться, участі у житті групи і закладу не приймає (а.с.11). Відповідно до психолого-педагогічної характеристики закладу дошкільної освіти «Сонечко» на [PERSON] , [INFO] , остання характеризується позитивно (а.с.12-13). З листа управління охорони здоров`я Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області №01-15 /8 від 04.01.2024 року вбачається, що у разі захворювання [PERSON] до медичної установи звертається бабуся, рекомендації лікарів виконує в повній мірі. Батько дитини до медичної установи не звертався (а.с.15). У відповідності до характеристики Кобелячківського старостинського округу Пришибської сільської ради на [PERSON] №06-12/1-01 від 09 січня 2024 року, останній характеризується задовільно, за період проживання в селі скарги на нього від жителів та сусідів не надходили. Перебував у лавах ЗСУ, після отримання травми знаходився за адресою фактичного проживання в с. Кобелячок в будинку своїх батьків. Не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення громадського порядку або вчинення ним домашнього насильства (а.с.16). [PERSON] , [INFO] на лікуванні (обліку) у лікаря-нарколога і лікаря-психіатра не перебуває, про що вказано в листі управління охорони здоров`я Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області № 01-15 /8 від 04.01.2024 (а.с. 15). Згідно листа Служби у справах дітей, сім`ї та молодіжної політики Горішньоплавнівської міської ради № 957 від 22.12.2023, [PERSON] було запрошено на бесіду з приводу перевірки стану виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 9-10). З листа служби у справах дітей виконавчого комітету Пришибської сільської ради № 952 від 21.12.2023 вбачається, що [PERSON] за адресою його фактичного проживання в [ADDRESS] був відсутній (а.с.17). У відповідності до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] №03-26/275 від 30 січня 2024 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.3-4). З листа Комсомольського міського суду Полтавської області №534/89/20/2490/2024 від 15.04.2024 року вбачається, що [PERSON] відбуває покарання в ДУ «Надержинщинська ВК №65» (а.с.31). Відповідно до листа [INFO] від 07.06.2024 № 1/8485, [PERSON] , 1986 року народження призваний на військову службу до Збройних Сил України під час мобілізації у відповідності до наказу від 16.01.2023 № 10 (а.с. 71-72). Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Пунктом 6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Законодавцем передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Положеннями ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 за №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У п.п.16, 18 вищезазначеної Постанови роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 621/492/20 та від 12 травня 2021 року у справі № 689/551/20-ц. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до 6 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного та гармонійного розвитку особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, у випадку такої можливості, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і, в будь-якому випадку, в атмосфері любові та духовного і матеріального забезпечення. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5, 6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як на підставу пред`явлення даного позову, позивач посилається на те, що тривалий час відповідач не цікавився життям своєї дитини, не приймає участі у її житті, всі питання щодо виховання та утримання дитини вирішуються бабусею [PERSON] одноособово. В силу ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] призваний на військову службу під час мобілізації з 12 січня 2023 року, та на даний час проходить її у військовій частині. Відомостей про звільнення [PERSON] з військової служби матеріли справи не містять. Таким чином, аналізуючи в сукупності зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що наведені позивачем обставини щодо неналежної участі відповідача в утриманні і вихованні дитини, не можуть бути достатніми підставами в розумінні ст.164 СК України для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав. Долучені до матеріалів справи докази, зокрема, довідки закладів охорони здоров`я та закладу дошкільної освіти, акт обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] , довідка за фактом виїзду за адресою проживання [PERSON] , з яких вбачається, що останній участі у дошкільному житті дитини не приймає, за медичною допомогою дитині не звертався, за місцем проживання не перебуває, які датовані груднем 2023 року та січнем 2024 року з урахуванням факту призову [PERSON] на військову службу під час мобілізації у січні 2023 року та відсутності доказів його звільнення з військової служби не можуть вважатися беззаперечним та достатнім доказом на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно малолітньої дитини, котрі б слугували підставою для позбавлення його батьківських прав. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав відмовити за необґрунтованістю. Також, під час розгляду справи було встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , на даний час фактично позбавлена батьківського піклування, оскільки мати дитини [PERSON] засуджена до покарання у виді позбавлення волі, а батько дитини [PERSON] проходить військову службу під час мобілізації. Малолітня дитина [PERSON] проживає разом з бабусею [PERSON] , що підтверджується сторонами та доказами по справі. Враховуючи викладене, з метою забезпечення особистих немайнових, майнових прав та інтересів малолітньої дитини, виходячи з найкращих інтересів дитини, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині передачі [PERSON] під опікування Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області як органу опіки та піклування для подальшого влаштування. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання малолітньої [PERSON] , суд дійшов таких висновків. Статтею 51 Конституції України встановлено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 191 ч. 1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи, що під час розгляду справи було встановлено, що малолітня дитина за взаємною згодою її батьків та бабусі певний час не мешкає з батьком, та у зв`язку з викладеними вище обставинами передана під опікування Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області як органу опіки та піклування для подальшого влаштування, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача та стягнути з [PERSON] аліменти на користь державного закладу, прийомної сім`ї, дитячого будинку сімейного типу або опікуна, де буде перебувати дитина, на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України). Відповідно до ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial