Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, зазначивши, що 04.03.2021 близько 20 год. 45 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій [PERSON] , [INFO] , керуючи технічно справним автомобілем марки «NISSAN LEAF», д.н.з. [NUMBER] , виїжджаючи з двору будинку [ADDRESS] на проїзну частину, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який рухався через проїзну частину вулиці Ольжича у невстановленому місці для руху пішоходів, в зустрічному напрямку відносно руху автомобіля, внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження та проходив стаціонарне лікування у відділення політравми КНП «Київська МКЛ № 17». 21.02.2022 Київським міським центром медико-соціальної експертизи було оглянуто позивача та визнано його інвалідом другої групи від загального захворювання строком до 01.02.2023, діагноз: «Загальне захворювання з ураженням ОРА». За фактом дорожньо-транспортної пригоди 05.03.2021 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021100000000168 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. 26.05.2021 прокурором Київської міської прокуратури Жовтим С.О. у вказаному кримінальному провадженні був затверджений обвинувальний акт та переданий для розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва, справа №761/21175/21. Станом на час подання позовної заяви розгляд справи триває. На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу марки «Nissan Leaf», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ТДВ «СК «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «Ю.ЕС.АЙ.» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №173736407. Враховуючи викладене, позивач, діючи у відповідності до положень Закону України №1961-IV від 01.07.2004 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон, Закон №1961-IV), для захисту своїх прав, посилаючись на те, що шкода, завдана ушкодженням здоров`я особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню незалежно від вини особи, яка її завдала, просить суд стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі: 6 200,00 грн в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності; 52 570,00 грн в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням; 8 338,50 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; 108 000,00 грн в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2023 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 03.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представником позивача разом із позовною заявою подано клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, в якому, крім того представник не заперечив щодо ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З огляду на викладене та за відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 04.03.2021 близько 20 год. 35 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій [PERSON] , [INFO] , керуючи технічно справним автомобілем марки «NISSAN LEAF», д.н.з. [NUMBER] , виїжджаючи з двору будинку [ADDRESS] для подальшого руху в напрямку провулку Бакинського, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який рухався через проїзну частину вулиці у невстановленому місці для руху пішоходів, в зустрічному напрямку відносно руху автомобіля, внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження. За вказаним фактом дорожньо-транспортної пригоди 05.03.2021 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021100000000168 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. 26.05.2021 прокурором Київської міської прокуратури Жовтим С.О. у вказаному кримінальному провадженні був затверджений обвинувальний акт, який передано для розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва, справа №761/21175/21. З обвинувального акту вбачається, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав наступні тілесні ушкодження: відкриту травму лівої гомілки у вигляді уламкових переломів кісток лівої гомілки (верхньої третини великогомілкової та малогомілкової кісток зі зміщенням уламків), які мають сполучення із зовнішнім середовищем; відкриту травму правої гомілки у вигляді уламкових переломів дистального метаепіфізу правої велико та малогомілкової кісток (зі зміщенням уламків), які мають сполучення із зовнішнім середовищем через ушкоджені шкірні покриви правої гомілки. Вказані тілесні ушкодження в своїй сукупності належать до тяжких тілесних ушкоджень. Окрім того, зазначається, що у кримінальному провадженні цивільний позов потерпілим не заявлявся. З відкритих джерел, а саме Єдиного державного реєстру судових рішень, судом встановлено, що Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20.12.2023 у справі №761/21175/21, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вказаний вирок в апеляційному порядку не оскаржувався. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу марки «Nissan Leaf», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ТДВ «СК «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «Ю.ЕС.АЙ.» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №173736407, що підтверджується витягом з Централізованої бази даних МТСБУ. З 19.04.2021 ТДВ «СК «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «Ю.ЕС.АЙ.» позбавлене статусу асоційованого члена МТСБУ та права укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. В той же час, суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15, в якій Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону № 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування. В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачу було завдано шкоду здоров`ю, а саме шкоду, пов`язану з лікуванням, з тимчасовою втратою працездатності, з стійкою втратою працездатності, а також моральну шкоду, яку він просить стягнути з відповідача. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті (частина 1 статті 1167 ЦК України). Тобто частина перша статті 1167 ЦК України визначає: по-перше, особу, відповідальну за моральну шкоду, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди, зокрема наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05.06.2019 у справі №466/4412/15-ц (провадження №61-37654св18); від 15.08.2019 у справі №756/16649/13-ц (провадження №61-26702св18); від 02.10.2019 у справі №447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18); від 11.12.2019 у справі №601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18). У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03.12.2014 у справі №6-183цс14. Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). Статтею 3 Закону встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону). Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Частиною першою статті 21 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до пункту 23.1 ст. 23 Закону шкодою, заподіяною здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я . Пунктами 24.1, 24.2 ст. 24 Закону встановлено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. З медичної документації, долученої до позовної заяви, вбачається, що з 04.03.2021 по 27.03.2021 та з 12.05.2021 по 18.05.2021 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні політравми КНП «Київська міська клінічна лікарня №17». За вказаний період на лікування позивачем було витрачено 52 570 грн., що підтверджується видатковою накладною № МЛ-0000304 на суму 5 920,00 грн., видатковою накладною № МЛ-0000305 на суму 8 150,00 грн. та меморіальним ордером №@2PL619215 на суму 38 500,00 грн. Статтею 25 Закону встановлено, що у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. З матеріалів справи вбачається, що станом на дату дорожньо-транспортної пригоди позивач не працював, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] . Довідками форми 094-1/0 підтверджується, що позивач був тимчасово непрацездатним у період з 04.03.2021 по 27.03.2021 та з 12.05.2021 по 18.05.2021, тобто 31 календарний день. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 6000 гривень. Отже, сума страхового відшкодування: за період з 04.03.2021 по 27.03.2021 становить 4 800, 00 грн. (6 000,00 грн. / 30 днів х 24 дні.); за період з 12.05.2021 по 18.05.2021 становить 1 400,00 грн. (6 000,00 грн. / 30 днів х 7 дні.). Пунктами 26.1, 26.2 статті 26 Закону встановлено, що шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. 21.02.2022 Київським міським центром медико-соціальної експертизи було оглянуто позивача та визнано його інвалідом другої групи від загального захворювання строком до 01.02.2023, діагноз «Загальне захворювання з ураженням ОРА», вказаний факт підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №797842. Обґрунтовуючи розмір позовних вимог у цій частині, представник позивача посилається на те, що на день настання страхового випадку статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6 000,00 грн., тобто мінімально гарантований розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 108 000, 00 грн. (6 000,00 грн. х 18). Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 26-1 Закону страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Відповідно до п. 23.1. ст. 23 Закону шкодою, заподіяною здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана із тимчасовою втратою працездатності потерпілим - 6 200,00 грн.; шкода, пов`язана із лікуванням потерпілого - 52 570,00 грн.; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим - 108 000,00 грн. Таким чином, виходячи з розміру страхових виплат належних позивачу в якості відшкодування шкоди заподіяної здоров`ю, розмір страхового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок ушкодження здоров`я за страховим випадком від 04.03.2021, становить 8338,50 грн. (166 770,00 грн. х 5%). Відповідно до п. 27.5 ст. 27 Закону, загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Відповідно до п.1 Розпорядження Нацкомфінпослуг №:538 від 09.04.2019 «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів з питань обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на дату ДТП розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, було встановлено у розмірі: 260000,00 грн. (двісті шістдесят тисяч гривень 00 копійок) на одного потерпілого. Загальна сума страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, становить 175 108,50 грн. та не перевищує 260 000,00 грн. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При зверненні до суду з даним позовом позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п.2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, враховуючи те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, наявні підстави для стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 1751,10 грн., що відповідає розміру ставки судового збору, встановленого за подання до суду позовної вимоги майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: approved