Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Мальцева В.П. (діє на підставі ордеру а.с. 52) звернулася до суду із заявою, в якій заінтересованою особою визначили державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контора Заносієнко Н.М. про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (а.с. 32-37). Ухвалою судді Наумової О.С. від 30.07.2024 відмовлено у відкритті провадження за заявою [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (а.с. 47-48). Постановою колегії суддів Дніпровського апеляційного суду від 30.07.2024 р., вищевказану ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 87-90). Ухвалою судді Наумової О.С. від 19.08.2024 відкрито провадження у справі (а.с. 96). В обґрунтування заяви посилалися на те, що [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина все життя. У зареєстрованому шлюбі були з 06.03.1966 по 13.12.1977. Проживали разом у гуртожитку. [INFO] у [PERSON] і [PERSON] народився син [PERSON] . У 1975 році син, граючись на дитячому майданчику, отримав інвалідність. [PERSON] працював один та постійно перебував у відрядженні, коли повернувся з відрядження, заявниця з ним посварились, вони звинувачували один одного в тому, що син отримав інвалідність і чоловік підняв на заявницю руку. Потім чоловік поїхав у відрядження, а заявниця на емоціях звернулась до суду з метою розірвання шлюбу. 13.12.1977 шлюб розірвано на підставі рішення суду. Після того, як чоловік заявниці повернувся з відрядження додому, попросив вибачення і заявниця з чоловіком жили однією сім`єю. Тобто, заявниця разом з чоловіком [PERSON] не припиняли спільне проживання до кінця його життя, незважаючи на рішення суду про розірвання шлюбу. Приблизно через пів року гуртожиток, у якому заявниця проживала разом з чоловіком та дитиною, визнано аварійним та їм надали квартиру за адресою: [ADDRESS] , в яку вони переїхали 08.12.1978 всією сім`єю. 28.10.1996 заявниця з чоловіком [PERSON] отримали свідоцтво про право власності на цю квартиру, яка була зареєстрована на праві спільної сумісної власності на ім`я заявниці та на ім`я її чоловіка. [INFO] чоловік заявниці помер. На момент його смерті вона була зареєстрована і проживала з ним за однією адресою, тому прийняла спадщину. 17.10.2023 заявниця звернулась до Першої дніпровської державної нотаріальної контора із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 квартири після померлого чоловіка [PERSON] . Однак їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки із поданих документів та отриманої нотаріусом інформації з державних реєстрів неможливо було встановити факт родинних відносин між померлим і заявницею, що унеможливлювало видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом. У зв`язку з цим, державним нотаріусом Заносієнок Н.М. винесено постанову про відмову вчиненні нотаріальної дії. Відмова нотаріуса стала підставою для звернення до суду з даною заявою до суду. На підставі викладеного, просили встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу: [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] та [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ). Заявниця та її представник в судовому засіданні вимоги заяви підтримали і просили суд їх задовольнити. Від представника заінтересованої особи Державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контора Заносієнко Н.М. надійшла заява про розгляд справи без участі нотаріальної контори (а.с. 100, 102). Суд, вислухавши заявника, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.03.1966 по 13.12.1977, потім розірвали шлюб 13.12.1977, про свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого повторно 19.05.2023 Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 9). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 5). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, квартиру [ADDRESS] , яка належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на жило від 27.10.1996 р. (а.с 7). 17.10.2023 заявниця звернулася до Державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контора Заносієнко Н.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Постановою Державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контора Заносієнко Н.М. від 17.10.2023 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки [PERSON] не надала відповідного рішення, яким би був встановлений факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. Заявниця у судовому засіданні пояснила, що у померлого [PERSON] інші спадкоємці, крім неї, відсутні. Вона із чоловіком завжди проживали разом, а розірвання шлюбу це було посилкою і вони навіть про це забули. Після одруження вони жили у гуртожитку, у [PERSON] був такий період життя. Коли він був постійно у відрядженні. У них народилася дитина, син, який не був зовсім здоровий. Заявниця із дитиною залишилася сама. Дитина була сама вдома. Так сталося , що дитина випала з висоти, у сина була травма хребта. Заявниця сама займалася лікуваням сина, була втомлена і у розпачі. Звернулася із заявою про розірвання шлюбу, в суді вони не були присутні, розвели їх швидко, вони навіть не знали про розірвання шлюбу. А потім [PERSON] повернувся і ніколи більше вони не розлучалися. У подальшому у зв`язку із тим, що гуртожиток став аварійним їх виселили, їм дали квартиру у м. Дніпрі, квартиру дали на чоловіка [PERSON] , вони туди разом вселилися та продовбували жити разом. Заявниця не отримувала свідоцтво про розірвання шлюбу і при триманні квартири його навіть ніхто не запитував. Сину потім оформили групу інвалідності. [PERSON] останні роки життя дуже хворів, він приймав участь у ліквідації наслідків катастрофи на Чорнобильській АЕС, у нього були розбиті суглоби, часто лежав у лікарняні, заявниця за ним доглядала, купувала ліки, возила по лікарням, він ходив з милицями, потім не міг самостійно передчуватися, возила його на візку. Після смерті саме вона його поховала. У заявниці збереглися всі документи чоловіка, медична картка, фотографії, газета зі статтею про [PERSON] . Факт спільного проживання також підтвердили й допитані у судовому засідання свідки. Так, свідок [PERSON] надала свідчення про те, що вона є сусідкою заявниці, проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2001 року. Давно знайома із заявницю, приблизно 20 років, відносини близькі, часто бувала у неї і її чоловіка [PERSON] в гостях. Заявниця з чоловіком проживала постійно, про розлучення нічого не відомо, інших чоловіків не було. У заявниці був син, але він помер. Заявниця до смерті доглядала [PERSON] , платила гроші за препарати, возила у лікарні, викликала швидкі, отримувала для нього з картки гроші. Свідок [PERSON] надав свідчення про те, що він є сусідом заявниці, проживає за адресою: [ADDRESS] , з 1978 року. Заявниця із [PERSON] постійно жили як родина, разом із сином. Про розлучення він не знав. З іншим чоловіком вона ніколи не проживала. Свідок [PERSON] надала свідчення про те, що вона є сусідкою заявниці, проживає за адресою: [ADDRESS] . Проживає з 1996 -1997 років постійно. Заявниця із [PERSON] проживали завжди разом, бачила їх постійно, разом вони вигулювали собак. Вона бувала часто у гостях у них. Останні роки [PERSON] \~ \~ \~ \~був хворий, заявниця за ним доглядала, вони ніколи не розлучалися, у них був син [PERSON] , він помер. Іншого чоловіка не було. Відповідно до ч. 1\~ст. 293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 3\~ст. 294 ЦПК України, визначено що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до ч. 2\~ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5, в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; становлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`єю є особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Для визнання осіб сім`єю необхідна одночасна наявність всіх цих ознак. Згідно вимог ст.ст. 1269-1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину за законом чи за заповітом, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори по місцю відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини до 6 місяців з дня смерті спадкодавця. Якщо заява про прийняття спадщини спадкоємцем, який бажає спадкувати, не була вчасно подана, то за позовом спадкоємця, який не подав, у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини, з поважної причини, останній має змогу у судовому порядку враховуючи положення ст. 1270 ЦК України, надавши суду всі необхідні та достатні докази встановити додатковий строк для прийняття спадщини, або в суді встановити факт проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який на час відкриття спадщини проживав із спадкодавцем вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначений законом строк не відмовився від її прийняття у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1222 ЦК України встановлено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У судовому засіданні доведено те, що заявниця постійно проживала зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у тому числі на момент його смерті, за однією адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене, суд вважає за можливе встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем. Доказами постійного проживання разом зі спадкодавцем згідно вимог п.п. 3.22 п. 3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 є: - відмітка у паспорті спадкоємця про реєстрацію його місця проживання із спадкодавцем; - довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Аналогічна позиція викладена у п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13. Так, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини. Згідно вимог п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Абзацом 2 вказаного пункту Постанови визначено, що наведений у ст. 273 ЦПК (на даний час ст. 315 ЦПК) перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місця відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у листі Верховного Суду України від 01.01.2012р. «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, доказами, які свідчать про факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 08.12.1978 по день смерті [PERSON] , 28.03.2023 є письмові докази по справі, які були досліджені в судовому засіданні, а також показання свідків:\~ [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , які допитані у судовому засіданні. Показання цих свідків суд вважає належними та допустимими доказами, оскільки вони стосуються предмету доказування та отримані безпосередньо судом. При цьому, підстав, за яких суд повинен вважати показання свідків недостовірними, не вбачається, а тому суд вважає ці показання достатніми доказами на підтвердження факту, який просить встановити заявниця. Даючи оцінку вказаним вище доказам як окремо, так і в їх сукупності, суд доходить висновку, що [PERSON] дійсно була пов`язана спільним побутом та проживала з [PERSON] однією сім`єю без шлюбу в період з 08.12.1978 по день його смерті [INFO] . За таких обставин в судовому засіданні встановлено, що обставини, викладені заявницею у заяві в обґрунтування своїх вимог є достовірними, підтверджені належними та допустимими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв`язку з чим заява про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, підлягає задоволенню. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом. На підставі наведеного,

Outcome: approved