Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

У квітні 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю надійшов позов ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» до [PERSON] , третя особа - ТДВ «СК «Альфа Гарант», про стягнення безпідставно набутих коштів, за яким позивач просив стягнути з відповідача 132062,81 грн. та судовий збір. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 15.07.2021 р. між позивачем та відповідачем укладено договір страхування наземного транспорту, за яким ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» взяло на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля «Шевролет», д.н.з. [NUMBER] , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. 06.12.2021 р. сталась ДТП за участі автомобілів Пежо», д.н.з. [NUMBER] , та «Шевролет», д.н.з. [NUMBER] . Винним у вчиненні ДТП був водій автомобіля Пежо», д.н.з. [NUMBER] . 07.12.2021 р. відповідач звернувся до позивача з заявою про настання страхової події, а ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» виплатило 132062,81 грн страхового відшкодування, яке було перераховано трьома платежами: 23.12.2021 р. - 58476,14 грн, 05.01.2022 р. - 58394,73 грн, 11.01.2022 р. - 15191,94 грн. Цивільно-правова відповідальність водія Пежо», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ТДВ «Альфа-Гарант», а ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» в порядку суброгації звернулось для отримання відшкодування. На заяву ТДВ «СК «Альфа Гарант» повідомило, що 22.06.2022 р. [PERSON] звернулась з заявою про виплату страхового відшкодування за пошкодження автомобіля «Шевролет», д.н.з. [NUMBER] , та 13.07.2022 р. укладено угоду про розмір страхового відшкодування в розмірі 20000,00 грн, які були виплачені [PERSON] . За умовами договору страхування наземного транспорту від 15.07.2021 р. страхувальник [PERSON] повинна була письмово повідомити страховика про отримане страхове відшкодування від винної в заподіянні збитків особи та повернути виплачене страхове відшкодування. Позивач зазначає, що кошти в розмірі 132062,81 грн, отримані [PERSON] , є безпідставно набутим майно та підлягає повернення згідно ст. 1212 ЦК України. Ухвалою суду від 03.04.2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову, зазначає, що кошти в сумі 132062,81 грн правомірно отримані за ДТП. Не заперечує щодо повернення коштів в сумі 20000,00 грн, які були виплачені [PERSON] ТДВ «СК «Альфа Гарант». Третя особа в судове засідання не з`явилась, свого представника не направила, причини неявки суду не відомі. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.12.2021 року о 09 год. 05 хв., в м.Києві, Оболонський пр-т. (перехрестя з пр-т.Бандери) водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «Пежо», д.н.з. [NUMBER] , повертаючи ліворуч, всупереч вимогам дорожнього знаку «Напрямок руху по смугах», не дав дорогу автомобілю марки «Шевролет», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що рухався в зустрічному напрямку, чим спричинив зіткнення з ним. Обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями гр. [PERSON] порушив п.16.6 ПДР України. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 15.06.2022 р. у справі № 756/396/22 провадження по справі відносно [PERSON] за ст. 124 КпАП України -закрито у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ч.2 ст.38 КУпАП. З постанови суду вбачається, що винність [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУАП підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення ААД №204041 від 29.12.2021 року, схемою місця ДТП, письмовими поясненнями водіїв, відеозаписом моменту зіткнення та висновком судового експерта [PERSON] №291/21 від 29.12.2021 року, де зазначено, що з технічної точки зору невідповідність дій водія автомобіля «Пежо», д.н.з. [NUMBER] , гр. [PERSON] вимогам п.п.33 (дорожній знак 5.16), 10.1, 16.6 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даного ДТП. Частиною 2 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - п`ятій цієї статті. З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 07.02.2018 року у справі №910/18319/16 та від 18 лютого 2020 року у справі №916/2586/18. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. 15.07.2021 р. між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та [PERSON] було укладено договір №508/21-Т/Ц5 добровільного страхування наземного транспортного засобу Шевролет», д.н.з. [NUMBER] . Як вбачається з страхових актів №006.02834221-3 від 22.12.2021 р., №006.02834221-5 від 04.01.2022 р., №006.02834221-6 від 10.01.2022 р. та платіжних доручень [PERSON] отримала від ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» 132062,81 грн страхового відшкодування, а саме: 23.12.2021 р. - 58476,14 грн, 05.01.2022 р. - 58394,73 грн, 11.01.2022 р. - 15191,94 грн. Цивільно-правова відповідальність водія Пежо», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ТДВ «Альфа-Гарант». ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» звернулось до ТДВ «СК «Альфа Гарант» з претензією на суму 139818,61 грн. Згідно відповіді до ТДВ «СК «Альфа Гарант» від 19.12.2022 р. ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки 22.06.2022 р. [PERSON] звернулась з заявою про виплату страхового відшкодування за пошкодження автомобіля «Шевролет», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок ДТП від 06.12.2021 р. та 13.07.2022 р. укладено угоду з [PERSON] про розмір страхового відшкодування в розмірі 20000,00 грн, які були виплачені [PERSON] . Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду в порядку ст. 1212 ЦК України з метою стягнення з відповідача 132062,81 грн безпідставно набутих коштів, а саме: виплаченого страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу №508/21-Т/Ц5 від 15.07.2021. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 29 липня 2019 року у справі № 756/3966/17 . Якщо правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов Про наведене зазначив Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2021 року у справі № 910/17567/19. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. З матеріалів справи вбачається, що з 23.12.2021 р. по 11.01.2022 р. ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» виплатило [PERSON] страхове відшкодування в загальному розмірі 132062,81 грн на підставі договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №508/21-Т/Ц5 від 15.07.2021 р. У справі не встановлено, що позивач в односторонньому порядку відмовлявся від Договору або що Договір був розірваний сторонами чи визнаний недійсним у судовому порядку. Оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути як безпідставно виплачене страхове відшкодування, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України. Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові ВП ВС від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17. Посилання позивача на п. 24.2.14 договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №508/21-Т/Ц5 від 15.07.2021 р. суд не приймає до уваги, оскільки позивач не приймав рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, а навпаки, виплатив страхове відшкодування відповідачу [PERSON] . Причому, на день виплати 11.01.2021 в повному обсязі позивачем ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» страхового відшкодування у розмірі 132062,81 грн, відповідач не отримала відшкодування від ТДВ «СК «Альфа Гарант». Варто також зазначити, що умовами договору добровільного страхування, укладеного між позивачем та відповідачем, не передбачено повернення безпідставно сплачених коштів страхового відшкодування після отримання коштів від іншого страховика. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17, в якій Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновками попередніх судових інстанцій про відсутність підстав для стягнення на підставі статті 1212 ЦК України перерахованих позивачем грошових коштів за договором, оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а відтак, кошти, які позивач просить стягнути, набуті відповідачем за наявності правової підстави. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч.1 статті 1212 ЦК України (п.п.6.9-6.11 даної постанови). Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.01.2020 року справі №161/17945/18, в якій Велика Палата Верховного Суду, залишаючи без змін судові рішення, зазначила, що норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань (п.п.30-33 постанови). Враховуючи те, що правовою підставою позову позивач вказує положення статті 1212 ЦК України, а набуті відповідачем кошти не є безпідставними, а навпаки, сплачені позивачем та третьою особою на виконання своїх обов`язків за договором страхування. При цьому, позивач не позбавлений можливості вирішити спіні питання з ТДВ «СК «Альфа Гарант», яке відмовило у виплаті страхового відшкодування. Варто також зазначити, що звертаючись до суду з позовом ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини. При цьому, ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» просив розглянути справу у його відсутність та клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі №755/18920/18 (провадження № 61-17205ск19). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вони посилаються, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів, суд не вбачає.

Outcome: dismissed