Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом до [PERSON] , про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна. В обґрунтування вимог, посилалася на те, що спільне проживання неможливе через складні взаємини, що привели до взаємного відчуження і втрати поваги один до одного, крім того, позивач і відповідачка спільне господарство не ведуть, подружні відносини не підтримують, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей на утримання яких відповідач не надає допомоги, а тому просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/2 частини всіх видів доходу (заробітку) з лютого 2020р. Крім того, просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей разом із матір`ю. В порядку поділу майна просить визнати право власності по 1/4 частині за нею, двома доньками та відповідачем. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с.66, 71). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений судом належним чином (а.с.87), причини неявки не повідомив, заява про розгляд справи у його відсутність не надходила, відзив на позов не подавав. Розгляд справи проведено за відсутності учасників справи з ухваленням заочного рішення.. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05.12.2003 року (а.с.11). Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] . Сім`я існує формально, подальше збереження сім`ї не можливо, оскільки подружжя спільного господарства не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, однак відповідач відмовляється від розірвання шлюбу в органах РАЦС. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу. Також встановлено, що відповідач не надає допомоги на утримання дітей Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 СК України визначено, що при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. В силу ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Аналізуючи зазначені норми права у сукупності з обставинами встановленими при розгляді справи. Суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] , в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 21 грудня 2023 року і до досягнення старшою дитиною повноліття, а саме до [INFO] . Після досягнення старшою дитиною повноліття продовжити стягнення аліментів на меншу дитину в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, встановлено, що неповнолітня [PERSON] [INFO] , проживає з матір`ю та знаходиться на повному її утриманні. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки вважає доцільним визначити місце проживання [PERSON] з матір`ю. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення статті 161 СК України, свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Отже в частині визначення місця проживання дітей із матір`ю, позов також підлягає задоволенню частково, а саме в частині визначення місця проживання з матір`ю неповнолітньої доньки [PERSON] . В частині визначення місця проживання доньки Ксенії, позов задоволенню не підлягає, оскільки у випадку окремого проживання батьків, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається самою дитиною (ч. 3 ст. 160 СК України). Також встановлено, що під час шлюбу подружжям було набуте нерухоме майно, а саме кв. [ADDRESS] . Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами другою та третьою ст. 70 СК України визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, аналізуючи зазначені норми права у сукупності слід дійти висновку про те, що спільність набутого майна подружжям під час перебування у шлюбі презюмується, а отже відсутня необхідність визнавати таке майно спільною сумісною власністю. В такому випадку здійснюється лише його поділ. Також чинне законодавство не передбачає можливості в порядку поділу майна подружжя визнавати право власності на таке майно за дітьми, СК України передбачає лише збільшення частки одного з подружжя (ч.ч. 2-3 ст. 70 СК України), але з такими вимогами позивачка до суду не зверталася. Таким чином, в частині поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісною власності подружжя позов [PERSON] , підлягає задоволенню частково, а саме шляхом визнання права власності на квартиру за позивачкою та відповідачем по 1/2 частині за кожним. В силу ст. 141 ЦПК України, та з урахуванням відстрочення сплати судового збору для позивачки, суд стягує судовий збір з відповідача на користь держави.

Outcome: partial