Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17 лютого 1993 року між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Богуславського районного управління юстиції Київської області за актовим записом № 23. Від шлюбу вони мають дочку [PERSON] , [INFO] . 11 січня 2020 року рішенням Богуславського районного суду Київської області у справі № 358/1851/19 шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. На протязі останнього року сімейне життя між ним та відповідачкою поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Починаючи з січня 2024 року [PERSON] з ним та їх дочкою не проживає. Протягом останніх шести місяців позивач самостійно виховує свою дочку та вона повністю знаходиться на його утриманні, при цьому, відповідачка участі у вихованні та забезпеченні дочки не приймає, не цікавиться її успіхами у навчанні, її духовним та фізичним розвитком. За його з дочкою місцем проживання створено всі умови для проживання та розвитку дитини, дочка має окрему кімнату, яка облаштована всім необхідним для її навчання та відпочинку. Всі питання щодо медичного обслуговування та в разі необхідності, лікування дочки, завжди вирішує саме він та лише він відвідує сімейного лікаря з дитиною за необхідності. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив їх задовольнити та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка в судове засідання не з`явилася, і не повідомила суд про причини неявки, хоч належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. Згідно відповіді №753368 від 23.08.2024, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] виїхала за межі України, а тому повідомлення про судовий розгляд справи здійснювалося через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування виконавчого комітету Богуславської міської ради Калінська О.А. в судове засідання не з`явилася, але подано висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] . Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставин, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який між ними розірвано рішенням Богуславського районного суду Київської області від 11 січня 2020 року. Під час перебування у шлюбі у сторін по справі народилася [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12 жовтня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Богуславського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 174, батьками дитини [PERSON] , яка народилася [INFO] , записано: [PERSON] та [PERSON] . На даний час малолітня [PERSON] проживає з батьком [PERSON] і ця обставина підтверджується актом обстеження по факту проживання особи на території Богуславської об`єднаної територіальної громади від 31.05.2024. Висновком органу опіки і піклування Богуславської міської ради Київської області затвердженим рішенням виконавчого комітету Богуславської міської ради 20.09.2024 № 252/10 визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] , за адресою його постійного проживання: [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини суд враховує наступні положення чинного законодавства України та Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція). Так, відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Крім того, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначено Сімейним кодексом України. Згідно зі ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. На рівні внутрішнього законодавства України, принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Судом встановлено, що позивач утримує дитину матеріально, ним забезпечено належний рівень матеріально-побутових умов для проживання дочки. За час проживання з батьком малолітня [PERSON] постійно забезпечена доглядом. Між батьком та дитиною налагоджено тісний психологічний взаємозв`язок. В судовому засіданні малолітня [PERSON] підтвердила своє бажання проживати разом із батьком за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до висновку органу опіки і піклування Богуславської міської ради Київської області № 252/10 від 20.09.2024, орган опіки та піклування зробив висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] за адресою постійного проживання: [ADDRESS] . З урахуванням викладеного та

Outcome: approved