Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 20 грудня 2023 року № 334-27 йому заборонено спілкування із його малолітньою онукою [PERSON] , [INFO] , крім як за попередньою домовленістю з батьками малолітньої дитини та в їх присутності. Оскільки позивач вважає, що вказаним рішенням порушено його права як дідуся на спілкування з онукою та батьки дівчинки чинять йому перешкоди у спілкуванні з онукою, посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства, позивач просить: -визнати незаконним рішення Виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 20 грудня 2023 року № 334-27; -скасувати рішення Виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 20 грудня 2023 року № 334-27; -встановити йому час спілкування із онукою кожного другого і четвертого тижня місяця з 19:00 години суботи до 18:00 години неділі (а.с. 74 78). Представником відповідача Глевахівської селищної ради надано відзив на позов у якому він не визнав позов, зазначив, що рада є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки оскаржується рішення виконавчого комітету ради та просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що оскаржуване рішення було прийнято правомірно й у спосіб визначений законом (а.с. 102 105). Представником позивача надано відповідь на відзив у якому зауважено, Виконавчий комітет Глевахівської селищної ради не є юридичною особою, а тому він не може бути відповідачем у даній справі; також, адвокат зазначила, що оскаржуване рішення було прийнято однобоко без урахування інтересів позивача і думки самої дитини (а.с. 90 92). Представником відповідача Глевахівської селищної ради надано заперечення на відповідь на відзив у якому зазначено, що позивач не навів обґрунтованих доводів незаконності оскаржуваного рішення (а.с. 148 149). Представником відповідача [PERSON] адвокатом Янчуком А.А. надано відзив на позов у якому він не визнав позов та просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що після відвідин дитиною церкви разом із дідусем і бабусею, дитини змінилася у своїй поведінці й стала закритою для оточуючих, а тому батьки запобігають негативному впливу дідуся на онуку, який полягає в нав`язуванні релігійних переконань (а.с. 133 137). Представником позивача надано відповідь на відзив у якому зауважено, Виконавчий комітет Глевахівської селищної ради не є юридичною особою, а тому він не може бути відповідачем у даній справі; також, адвокат зазначила, що оскаржуване рішення було прийнято однобоко без урахування інтересів позивача і думки самої дитини (а.с. 90 92). Третя особа [PERSON] надала суду заяву у якій підтримала позов, просила його задовольнити та проводити розгляд справи у її відсутності (а.с. 217). Позивач і його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Зокрема, позивач у судовому засіданні пояснив, що від народження онуки відносини у них були дуже добрі та без конфліктів. В березні 2023 року батьки онуки заборонили спілкуватись з дідусем та з бабусею і чинили перешкоди спілкуванню. Проте, вільні пояснення позивача було надано вкрай обмежено та беззмістовно, які полягали лише у фактичній незгоді позивача із оскаржуваним ним рішенням. Набагато більше відомостей та інформації суд отримав із відповідей та висловів позивача на питання поставлені йому головуючим та іншими учасниками процесу під час розгляду справи по суті в судовому засіданні. Позивач наполягає на тому, що він просить встановити графік побачень з онукою, виходячи з інтересів дитини. При цьому, відповідачі батьки онуки не пояснили чому вони відмовляють йому у спілкуванні з дитиною та позивач вважає це примхою батьків. Дитина почала змінюватись не так як хотіли батьки. Посеред оточення позивача і там де перебувала з ним онука, не користуються засобами зв`язку. Дитина побачила, що це краще. Займалась читанням Слова Божого. Раніше відповідачі дозволяли бути дитині на служінні, яке відбувається у будівлі. Позивач стверджує, що онука побачила і знає, що бути без телефону чудово. Під час відвідин богослужінь у дитини був телефон, а згодом вона відмовилась ним користуватись. Кожен індивідуально вирішує чи потрібно користуватись телефоном чи ні, бо закон до цього не зобов`язує. На даний момент дитині 12 років, а на момент відмови від телефону було 11 років. Позивач стверджує, що дитина самостійно в 11 років дійшла висновку не користуватись телефоном. Позивач вважає незаконним рішення, оскільки не мали права забороняти йому спілкуватись з онукою. Онука попросила відводити її разом із ним. Відповідач в особі батька дитини відвідав три рази церкву, а відповідачка в особі матері не відвідувала на той період часу; відвідувала лише у дитинстві до 14 років. Онука з 9 років просилась до церкви і їй там подобалось; відповідачі дозволяли дитині відвідувати церкву, що відбувалось 1 раз в тиждень у неділю. На запитання головуючого: «Що саме подобалось онуці в церкві?», позивач надав відповідь: «Добре знаходитись там де славлять [PERSON] . Так по правді, по істинні. Хто любить [PERSON] та прославляє його це дуже добре. У церкві співають Псалтир, проповідують слово Боже, проповідують істину.». Під час богослужінь, славиться Бог, співаються Псалми, моляться щоб Бог дав сили, дуже багато молоді також ходить. Веде богослужіння брат [PERSON] . Цей брат [PERSON] має духовну владу від [PERSON] , він має право зробити зауваження чи дати пораду. Брата [PERSON] обрав Бог, отримавши одкровення. Позивач стверджує, що після відвідин церкви онучці снився кінець світу. [PERSON] змалечку знала про [PERSON] від дідуся і бабусі. На запитання відповідачки [PERSON] про їх сімейні традиції, відповів що людина яка любить і шукає [PERSON] і дізнається за [PERSON] , вона призвана до цього ось це традиція родини; на першому місці у житті перша заповідь [PERSON] [PERSON] свого всім серцем і всім розуміннями та друга заповідь [PERSON] свого. На запитання доньки про асоціалізацію [PERSON] , позивач зазначив, що батьки винні бо обрубали всі зв`язки з церквою. Також, позивач заперечив твердження про те, що: «ті хто ходять до церкви хороші, а хто ні погані». Під час відвідин дідуся і бабусі за місцем їх проживання, вони проводили час разом славлячи [PERSON] , оскільки вдома такого онука не робила; позивач молився з [PERSON] . Позивач не користується телефоном, ніхто не забороняє, але кожен приймає рішення сам. Позивач знає у чому полягає зло телефону, але переконувати когось не хоче. У тому, коли людина ним користується, він має негативні наслідки і навіть керує людиною, потім вона стає залежна і не зможе вірити в Бога; телефон віддаляє, якщо регулярно ним користуватись, людина не зможе спасти свою душу. Ставлення позивача до науково-технічного прогресу є позитивним, але мобільний телефон він з самого початку існування не брав, тому що не відчував його душею. На запитання головуючого: «якщо людина яка воює на фронті та вимушена бачити своїх рідних лише по відео-зв`язку є такою, що піддана дияволу?», позивач надав відповідь про те, що він дивиться це з віруючої сторони та він не суддя нікому. Тобто, позивач ухилився від відповіді на запитання головуючого. При цьому, позивач зазначив, що захищати Батьківщину не є гріхом, але вбивати людину причини немає. Серед іншого, під час розгляду справи в судовому засіданні позивач висловив думку згідно із якою не слід опиратися ворожому вторгненню і протистояти загарбниками та заперечив обов`язок чоловіка захищати свою Батьківщину. Позивач зазначив, що у церкві яку він відвідує не мають певної думки чи за, чи проти мобілізації; вони керуються заповіддю: «Не вбий!». Також, позивач пояснив, що він не хоче аби онука мала проблеми із навчанням, так як багато де зараз у навчанні використовуються зображення, онлайн уроки, але вона має власний вибір; у церкви є багато також дітей, які ходять на навчання та не користуються мобільним телефоном, вихід завжди є, це залежить від переконання людини, немає безвихідних ситуацій. На приклад про те, що у випадку коли 9 річну дитину завести в погану компанію, то дитина і буде переймати погані якості та звички, позивач відповів, що людина має вибір кожен свій. Позивач наполягає на тому, що він обрав час спілкування із онукою у вихідні дні для того, щоб не впливати і не порушувати навчальний процес онучки. Натомість, відповідачка [PERSON] стверджує, що позивач обрав саме неділю задля спілкування з онучкою саме у церкви та відвідування богослужінь. Позивач пояснив, що він ходить до церкви приблизно 20 років; на запитання про правила церкви, відповів що питання не по темі. На запитання про заборону користування телефоном у Біблії, позивач надав відповідь у слові Божому про прихід Антихриста в одкровенні описано. Позивач не вважає, що він здійснює втручання в іншу сім`ю коли водить онуку до церкви, адже кожен сприймає по різному служіння у церкві; хтось не бере до уваги, а хто стає на шлях вузький де виконує Божі Закони які вище понад всі. Хто стає на широкий шлях, де є гріхи, то приносить шкоду собі та оточуючим, наводить прокляття. Позивач переконаний у тому, що якщо людина любить [PERSON] і знає як славити його то потрібно ходити до храму, а якщо ще не дійшов до цього то він не ходить до церков. На запитання представника відповідачів адвоката [PERSON] про реєстрацію церкви яку відвідує позивач, надав наступну відповідь: «якщо церква зареєстрована, то це вже організація, а не [PERSON] ; вона вже носить реєстраційний номер, рахунок; написано у слові Божому, що мій Народ серед прочих не числиться». Крім того, позивач відповів, що настоятелі інших церков, зокрема УПЦ не служать [PERSON] . На думку позивача, ідолом може бути жінка, якщо її любити більше ніж [PERSON] . Відповідаючи на запитання представника відповідачів про хибне віросповідання, позивач категорично заперечив, адже до 40 років був безбожником до переломної ситуації. Позивач цитує, що якби всі люди підняли руки до [PERSON] , то не було би такої біди, він би відмінив всі покарання. На запитання представника відповідачів про те, що відбувається після покаяння, позивач пояснив: «якщо ти це не робиш далі, це означає служити [PERSON] , а якщо повертаєшся до скоєного ти зрікаєшся [PERSON] ». За змістом відповідей на запитання учасників справи, позивач зазначив, що служитель (пастир) який у церкві веде богобоязливий образ життя, не чинить гріхи, оскільки його вибрав Бог. До фотографій позивач ставиться двояко; на документи рахує, що це нормально, а якщо в буденному житті то ні. За молодості він був фотографом, але зараз не хоче, бо це йому буде нагадувати минувші роки у які він фотографувався; він навіть не припускає думки та не хоче цього згадувати, адже то було безумство. Позивач має певні важливі аспекти у вихованні дитини, а саме які входять у її інтереси: щоб жила життя «іскреннє», не лукавила, щоб жила так щоб було їй на користь, щоб була слухняною в доброму, а не в поганому; для прикладу віруючий чоловік і невіруюча жінка неправильно. Також, позивач пояснив, що він не бажає бачитись із онукою за згодою її батьків. При цьому, позивач повідомив суду, що його старший син ходив до цієї ж церкви лише 1 рік, а потім почав грішити. Дочка позивача відповідачка у справі ходила до цієї ж церкви 6 років, не захотіла потім ходити. Молодший син ходив з меншого віку, згодом також став рідше ходити та взагалі припини. Відповідач [PERSON] задав гостре питання позивачу: «чому молодшого сина замикали у кімнаті з їжею та відром, під час того як позивач із дружиною їздили на служіння?»; на що позивач розцінив це питання як провокацію та ганьбу для нього. Позивач просить відповідача не чинити тиск на дитину, забираючи дитину від позивача; правильно так як пише Слово Боже. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він категорично проти спілкування бабусі та дідуся з онучкою із нав`язуванням віри, але він не проти спілкування де не буде виникати тематики релігії. Прийняття рішення обмежити спілкування бабусі та дідуся з [PERSON] відбулось після того, коли [PERSON] відмовилась від телефону; у даний час в телефоні як мінімум знаходяться навчальні матеріали такі документи як електронний щоденник, виконання домашніх завдань онлайн. Також, їх донька почала писати незрозумілі записки пов`язані із [PERSON] . Відносно релігії дідусь стає більш авторитетнішим аніж батьки. Після тривалої перерви у спілкуванні з бабусею і дідусем, дівчинка почала повертатись до життя із телефоном, почала фотографуватись і не відхилятись, але до рук телефон дівчинка не бере; також, [PERSON] обирає на подальше життя професію не пов`язану із телефоном чи комп`ютером. Відповідачі не проти зустрічей та побачень, але за їх присутності. При цьому, відповідач зауважив, що позивач зі своєю дружиною не цікавляться дитиною та її особистим життям; зокрема, при випадковій зустрічі із дитиною дідусь і бабуся не питають про здоров`я чи успіхи дитини, а лише цікавляться тим: чи молилась дитина?! Відповідачка [PERSON] підтримала слова свого чоловіка; вони не проти спілкування, але дідусь і бабуся дуже довгий період ходять до цієї церкви, а тому вони не можуть без розмов про релігію. Бабуся і дідусь для дитини як зовнішній подразник, і дитини міняється під них, стає зовсім на себе не схожа. Відповідачка була також вимушена у підлітковому віці відвідувати вказану церкву так як у неї не було вибору; вона зазнавала не лише морального, а й фізичного насилля від старшого брата; позивач пояснював це тим це Бог покарав, бо не вибрала Божий шлях; служіння було на першому місці. У вихованні відповідачки позивач і його дружина підлягали із крайнощів у крайнощі, пояснюючи, що це Богу неугодно. Пояснила, що внаслідок зміни своєї поведінки, дитина на має друзів та стає ізгоєм у класі. Представник відповідача Глевахівської селищної ради в судовому засіданні заперечила позовні вимоги та просила відмовити у їх задоволенні з тих підстав, що органом опіки та піклування ретельно вивчене дане питання взаємовідносин дідуся і бабусі із їх онукою та прийнято відповідне рішення в інтересах дитини. Одночасно, за приписами статті 171 СК України під час розгляду справи в судовому засіданні за участі дитячого психолога [PERSON] , суд заслухав думку дитини відносно її спілкування із дідусем (позивач по справі) і бабусею (третя особа по справі). Дитина повідомила суду, що їй ому 12 років і вона має братика [PERSON] , навчається у школі, її улюблений урок трудове, а математика є нудною. Дитина повідомила суду, що раніше вони ходили із батьками до дідуся, але наразі не ходять, тому що до діда не можна, бо батьки не дозволяють та їм не подобається те як вона спілкується з дідусем і бабусею. Єлизавета не виявила бажання розповідати чому батьки проти її спілкування із дідом та бабусею, це викликає у неї сум. Єлизавета хотіла би бачитись з бабусею і дідусем, вона любить їх. Маму і тата також любить. Пояснила, що батьки нічого їй не забороняють, окрім того щоб бачитись з бабусею і дідусем; батьки бачать щось погане у спілкуванні їхньої доньки з бабусею та дідусем які заставляють її молитись, але це не так. У будинку дідуся вони моляться, а вдома із батьками цього не роблять. Про молитву їй розповіли бабуся із дідусем; потрібно молитись щоб захищав Бог. Для онуки дід пояснив, що він немає телефону, бо це не угодно Богу. Дівчинка пояснила, що вона бажає бачитись зі всіма рідними разом. Разом із бабусею і дідусем вона їздила до церкви у Боярку; там є і дорослі і діти і їй там подобалось, там у неї були друзі. Про церкву вона дізналась від бабусі та дідуся; наразі батьки не пускають тому що їм не подобається; для неї це сумний момент. Психолог [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що на її думку [PERSON] хвилювалась перед судовим засіданням, оскільки думала, що має зробити певний вибір між рідними. Дитина змінилась після останньої зустрічі з психологом, у першу чергу зовнішньо, змінила свій стиль одягу; по-друге, змінився стиль спілкування оскільки з`явився діалог; на початку терапії дитина була неначе «їжачок». Після того як дитина припинила спілкуватись із позивачем, дитина веде себе відповідно до свого віку та має прогрес. Небажання мати телефон обґрунтовує тим, що це зло, що це не буде подобатись [PERSON] , а люди які мають телефон стають злі. Саме дідусь пояснив онуці про те, що телефон це правило зла. Також, [PERSON] казала, якщо не буде ходити в церкву вона може померти, тому що у неї хворе серце, а насправді у той час відбулись певні обстеження після грипу, що показало ускладнення; але в загальному дитина повністю здорова. Психолог наголосила на тому, що у віці 10 11 років дитина не здатна робити вибір самостійно, у тому числі: ходити до церкви, чи не ходити; молитись можна не лише у церкві, але дитині навіяли обов`язковість ходити до церкви. Дитина у такому віці бере до уваги поведінку від дорослих, тому вона не здатна оцінити реально чи їй самій потрібен телефон чи ні. Дитина повинна каятись в 11 років, адже вона може щось допустити у думках погане; саме «прийти покаятись» у записці пише бабуся (третя особа по справі); у вказаних записках психолог вбачає зниження авторитету батьків, адже там зазначено, що бабусь і дідусь хочуть оберегти [PERSON] (а.с. 138 139, 140 143). Записки передані потайком та заховані під подушку дитині. Позивач казав дитині що не потрібно користуватись телефоном, а одяг носити потрібно такий як святі. Батько дитини знайшов одну записку у доньки та розуміє її зміст як суїцидальну записку. Також, психолог повідомила, що на початку її роботи із дитиною позивач мав конфлікт з психологом, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що це похитне у Єлизавети віру в Бога (а.с. 14). До школи бабуся принесла хустину щоб дитина її одягала; дідусь стверджує, що він не казав, що є погані ті хто не носять одяг святих, просто вони не на тому шляху і просто не такі як вона. Психолог рекомендує бачитись всім разом, з батьками можливо навіть з`їздити у інші церкви. Батько дитини не бажає підіймати релігійне питання, але психолог веде до того аби дитина побачила інші церкви, а не лише одну яку відвідує позивач. Дід і бабуся з [PERSON] не виходили навіть на майданчик, нікуди не їздили, окрім церкви; лише розв`язували християнські кросворди. Вислухавши вступне слово учасників процесу, думку дитини, висновки психолога та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків. [PERSON] є батьком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02 березня 1994 року; МАТІР ДИТИНИ [PERSON] (а.с. 8). [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15 червня 2012 року; батько дитини [PERSON] (а.с. 45). Отже, позивач по справі є дідом [PERSON] , а третя особа по справі є бабусею дитини. Рішенням Виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 20 грудня 2023 року № 334-27, заборонено [PERSON] і [PERSON] спілкування із їх малолітньою онукою [PERSON] , [INFO] , окрім як за попередньою домовленістю із батьками малолітньої дитини та у їх присутності (а.с. 10). Вирішуючи дану справу по суті вимог, суд враховує та керується наступними положеннями цивільного законодавства. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я,\~дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною другою статті 52 Конституції України, будь-яке насильство над\~дитиною та її експлуатація переслідуються за законом. За приписами сімейного законодавства, баба і\~дід мають право спілкуватися зі своїми внуками та брати участь у їх вихованні; батьки не мають права перешкоджати у здійсненні бабою і дідом своїх прав щодо виховання внуків (частини перша і друга статті 257 СК України). Частина перша статті 263 СК України встановлює, що спір щодо участі баби,\~діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до\~статті 159\~цього Кодексу. Відповідно до норм статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод; суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування; в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи; під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Приписи статті\~12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначають,\~що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами; держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. При цьому, відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про охорону дитинства», створення дитячих організацій політичного та\~релігійного спрямування забороняється. Також, відповідно до статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних і ритуальних обрядів та вчень; ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір; свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише обмеженням, які встановлено законом і які є необхідними для охорони суспільної безпеки, порядку, здоров`я і моралі, так само як і основних прав та свобод інших осіб. Водночас, стаття 18 in fine уточнює, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, зобов`язуються поважати свободу батьків і у відповідних випадках законних опікунів забезпечувати релігійне і моральне виховання своїх дітей відповідно до своїх власних переконань. Стаття 26 Пакту проголошує загальний принцип заборони дискримінації, зокрема за ознакою релігії. Хартія основоположних прав Європейського Союзу також захищає свободу думки, совісті і релігії, вживаючи таке ж формулювання, що й Конвенція (стаття 10 Хартії). Вона також гарантує, що право батьків «забезпечувати виховання своїх дітей відповідно до своїх релігійних, світоглядних і педагогічних переконань захищається національними законами, які встановлюють порядок його реалізації» (стаття 14 § 3). Стосовно статті 2 Протоколу № 1, Комісія постановляла, що право батьків забезпечувати освіту і навчання дітей відповідно до своїх релігійних і світоглядних переконань є одним з атрибутів батьківських прав і обов`язків, і тому воно не може здійснюватись тим із батьків, кого позбавлено батьківських прав (справа X. проти Швеції (dec.)). Отже, доти доки дитині не виповниться вісімнадцять років її виховання, світогляд, пошук себе у «релігії» покладається на батьків та батьки мають повне право в обмеженні. Як наслідок, суд вважає, що своїм бажанням водити дитину лише до однієї релігійної організації та «розповідями про Бога», позивач прямо і безпосередньо втручається в права батьків стосовно виховання їх дитини Єлизавети щодо пошуку себе у «релігії». У зв`язку із цим, батьки об`єктивно мають право на обмеження втручання дідуся у приватне життя їх дитини. Роль конвенції забезпечити права людини, в даному випадку стаття 9 Конвенції захищає права батьків. Згідно із частиною третьою статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», батьки або особи, які їх замінюють, за взаємною згодою мають право виховувати своїх дітей відповідно до своїх власних переконань та ставлення до релігії. Серед іншого, статтею 2 Конвенції про права дитини (ратифікованою Постановою Верховної Ради України\~№ 789-XII\~від 27.02.1991 року) визначено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. Також,\~у статті\~3\~Конвенції про\~права дитини\~наголошено на\~тому,\~що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 14 Конвенції про права дитини, держави-учасниці поважають право дитини на свободу думки, совісті та\~релігії; свобода дотримуватися своєї\~релігії або віри може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, моралі та здоров`я населення або захисту основних прав і свобод інших осіб. З огляду на зміст викладених вище норм цивільного законодавства, суд підсумовує та констатує важливість та першочерговість умов і способів виховання та розвитку дитини із пріоритетом та дотриманням якнайкращого забезпечення інтересів дитини! Як наслідок, для вірного і правильного вирішення даної справи по суті спору, суду необхідно встановити: чи відповідає спілкування позивача із його онукою Єлизаветою якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У зв`язку із цим, оскільки саме доросла і старша за віком людина здійснює безпосередній вплив на молодшу за віком дитину та свідомість дитини (у тому числі своїми поглядами і переконаннями), а не навпаки, безперечно для вирішення питання: «чи відповідає спілкування позивача із його онукою Єлизаветою якнайкращому забезпеченню інтересів дитини?», суду слід дослідити особу позивача та проаналізувати його характерні особливості як людини. Зокрема, до дана до позову характеристика від 28.06.2023 року за підписом [PERSON] не містить об`єктивних характеризуючи даних про позивача, оскільки є однобічною стосовно участі позивача в релігійному житті (а.с. 17). Надані на вимогу суду характеристики позивача за місцем його роботи і проживання, також є формальними, оскільки містять загальні формулювання відносно позитивних рис позивача та не містять викладу особливостей особи позивача (а.с. 210, 211). Натомість, під час розгляду справи по суті, із наданих в судовому засіданні відповідей та особистих пояснень позивача, суд отримав достатньо інформації для висновків про особу позивача та його характерні особливості. Насамперед, слід зауважити, що внаслідок тривалого понад двадцять років постійного і систематичного відвідування так званої «церкви християн у місті Боярка», свідомість та світогляд позивача зациклюється і полягає виключно та безальтернативно у прославленні Бога та неухильному і суворому дотриманні релігійних канонів. При цьому, у зв`язку із ненаданням суду відомостей про реєстрацію так званої «церкви християн у місті Боярка», у суду існують сумніви щодо правомірності та законності діяльності так званої «церкви християн у місті Боярка» положенням Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Зокрема, на запитання відповідачки [PERSON] про їх сімейні традиції, позивач відповів що людина яка любить і шукає Бога і дізнається за Бога, вона призвана до цього ось це традиція родини; на першому місці у житті перша заповідь Бога Возлюби Бога свого всім серцем і всім розуміннями та друга заповідь Возлюби Ближнього свого. Проте, загальновідомим є той факт, що сімейні традиції це основа дружніх взаємин і розуміння в сім`ї та родині. Сімейними традиціями було колись читання книг, спільні вечері у сімейному колі, спільна праця, а зараз відвідування кінотеатру, спільні ігри, сімейна вечеря, спільне дозвілля членів сім`ї: їх прогулянки та участь в культурному і суспільному житті громади і країни. Тобто, позивач помиляється у визначенні загальновизнаній та загальноприйнятій суті сімейних цінностей і помилково вважає такими цінностями лише і виключно пошук, любов і знання про Бога. На запитання доньки про асоціалізацію Єлизавети, позивач зазначив, що батьки винні бо обрубали всі зв`язки із церквою. Однак, як зазначено в\~Енциклопедії освіти\~/Академія пед. наук України; головний редактор. [PERSON] , 2008.\~ С. 834835.\~ISBN 978-966-667-281-3/: соціалізація це комплексний\~процес\~та\~результат\~засвоєння й активного відтворення людиною соціально-культурного досвіду (знань,\~цінностей,\~норм,\~моралі,\~традицій\~тощо) на основі її діяльності, спілкування і відносин, обов`язковий фактор розвитку\~особистості. Соціалізація виступає одним із основоположних соціальних процесів, що забезпечує повноправне існування людини всередині\~суспільства. Соціалізація є двостороннім процесом, оскільки відбувається не лише збагачення соціальним досвідом, а й реалізація людиною\~соціальних зв`язків; її суть зводиться до поєднання в процесі соціалізації особи\~адаптації\~та відособлення, тобто збереження\~суб`єктності\~людини в умовах певного суспільства. Тобто, позивач також помилково визначає лише і виключно одну ознаку і умову соціалізації людини суто через релігію її віру людини в Бога. Також, під час розгляду справи в судовому засіданні позивач висловив думку згідно із якою не слід опиратися ворожому вторгненню і протистояти загарбниками та заперечив обов`язок чоловіка захищати свою Батьківщину. Проте, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», у судовому порядку діяльність релігійної організації припиняється також у випадках спонукання громадян до невиконання своїх конституційних обов`язків або дій, які супроводжуються грубими порушеннями громадського порядку чи посяганням на права і майно державних, громадських або релігійних організацій. Як відомо, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України; громадяни відбувають військову службу відповідно до закону (стаття 65 Конституції України). Тобто, за особистими переконаннями позивача, які ґрунтються та є безпосереднім результатом його світосприйняття внаслідок тривалого, постійно і систематично відвідування так званої «церкви християн у місті Боярка», позивач має антидержавну думку про те, що не слід опиратися ворожому вторгненню і протистояти загарбниками та категорично заперечує обов`язок чоловіка захищати свою Батьківщину. Зазначене, може свідчити про те, що під час так званих богослужінь у так званій «церкві християн у місті Боярка» ймовірно можуть відбуватись спонукання громадян до невиконання своїх конституційних обов`язків, у даному випадку: передбаченого статтею 65 Конституції України, конституційного обов`язку захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Крім того, суд критично оцінює доводи позивача про те, що: - «той хто служить у церкві, той стає на шлях вузький де виконує Божі Закони, а той, хто стає на широкий шлях де є гріхи, той приносить шкоду собі та оточуючим, наводить прокляття» та: - «якщо людина любить Бога і знає як славити його то потрібно ходити до храму, а якщо ще не дійшов до цього то він не ходить до церков», оскільки зазначеними твердженнями позивач абсолютно виключає можливість людині вірити в Бога і любити Бога, молитися та слідувати Божому закону в будь-яких умовах і способах вірування без постійного та систематичного відвідування храму, що є помилковим і хибним, позаяк віра людини в Бога існує в серці та душі людини, а не в храмі чи виключно під час богослужінь. Серед іншого, у зв`язку із розглядом даної справи, суд наголошує на висловлених в судовому засіданні пояснень позивача відносно, на його думку важливих аспектів у вихованні дитини, які за твердженнями позивача полягають у тому, щоб дитина жила життя «іскреннє», не лукавила, щоб жила так щоб було їй на користь, щоб була слухняною в доброму, а не в поганому. Тобто, позивач не визначає інтереси дитини як необхідність всебічного та різноманітного виховання, навчання і розвитку дитини, а розуміє інтереси дитини лише і виключно через призму релігійного виховання та віри в Бога. Також, під час розгляду справи в судовому засіданні позивач або ухилявся від надання прямих і конкретних відповідей на поставлені йому запитання, або відповідав на них із посиланням на релігійні трактування та відповідність релігійним канонами, обґрунтовуючи свої відповіді фразами: «як велить Господь», «якщо так угодно Богу», «якщо це дозволяє Бог», «як написано у Святому письмі» та таке інше. У зв`язку із цим, суд приходить до логічного, послідовного і переконливого висновку про те, що позивач втратив можливість критично та об`єктивно оцінювати ті чи інші обставини суспільного життя та не має власної, особистої та суб`єктивної думки щодо оточуючих його подій, оскільки внаслідок тривалого понад двадцять років постійного і систематичного відвідування так званої «церкви християн у місті Боярка», свідомість та світогляд позивача зациклюється і полягає виключно та безальтернативно у прославленні Бога та неухильному і суворому дотриманні релігійних канонів. Як наслідок, позивач абсолютно не цікавиться іншими сферами соціального життя суспільства окрім як його релігійної складової; наприклад, позивачу не цікаві та він не відвідує подій культурного, спортивного, розважального чи іншого характеру соціальних відносин та будь-яких інших громадських заходів у суспільному житті нашої держави; позивач не читає художню літературу. Наприклад, позивачу буде корисним прочитати роман англійського письменника Чарлза Дікенса «Пригоди Олівера Твіста» в якому,\~змальовуючи непривабливу дійсність\~робітних будинків\~і світу підліткової злочинності, автор розповідає про незавидну долю хлопчика-сироти\~Олівера Твіста. Таким чином, на переконання суду, позивач в силу своїх фанатичних релігійних переконань та вкрай вузьких поглядів на життя суспільства, не здатен забезпечити своїй онуці визначених цивільним законодавством інтересів дитини для її всебічного та різноманітного виховання, навчання і розвитку. Зазначені висновки суду також ґрунтуються і на відповідях позивача за якими, він жодного разу не відвідував зі своєю онукою будь-яких дитячих закладів і установ, зоопарків, дитячих центрів, парків розваг, рекреаційних та інших організацій навчання чи дозвілля для дітей. За таких обставин, з огляду на обмежений релігійними переконаннями світогляд позивача, останній не буде сприяти всебічному вихованню, навчанню і розвитку своєї онуки. Навпаки, як встановлено під час розгляду справи, однобічне й викривлене роз`яснення позивача своїй онуці про Бога, релігію, спосіб вірування і церковні заборони, призвели до формування у дівчинки хибного уявлення про віру в Бога, релігію та віросповідання. Про вказане переконливо свідчать також і висновки психолога за результатами роботи із дитиною, відповідно до яких: небажання мати телефон дитина обґрунтовує тим, що це зло, що це не буде подобатись Богу, а люди які мають телефон стають злі; саме дідусь пояснив онуці про те, що телефон це правило зла; у віці 10 11 років дитина не здатна робити вибір самостійно, у тому числі: ходити до церкви, чи не ходити; молитись можна не лише у церкві, але дитині навіяли обов`язковість ходити до церкви; дитина у такому віці бере до уваги поведінку від дорослих, тому вона не здатна оцінити реально чи їй самій потрібен телефон чи ні; позивач казав дитині що не потрібно користуватись телефоном, а одяг носити потрібно такий як святі; за поясненнями позивача, якщо дитина братиме телефон вона помре (помре духовно, примітка психолога), але дитина зрозуміла це як померти фізично. Також, доказом формування у дівчинки хибного уявлення про віру в Бога, релігію та віросповідання, безумовно слід вважати зміст письмової записки Єлизавети до своїх батьків у якій дівчинка першочергово пише про любов до Бога та вже потім про любов до своїх батьків: «я люблю Бога і вас люблю» (а.с. 138 139). Серед іншого, вирішуючи дану справу по суті спору, суд зауважує, що батьки дитини не заперечують щодо спілкування позивача із їх дочкою, однак за умови виключення розмов дідуся про церкву, віру і релігію. Суд погоджується із можливістю спілкування позивача зі своєю онукою у такий спосіб, однак, суд переконаний у тому, що позивач не має інших тем для розмови із Єлизаветою окрім як про Бога, віру і церкву, оскільки позивач фанатично одержимий вірою в Бога та не має інших будь-яких різноманітних інтересів притаманних фізично і духовно розвиненій людині. Як зазначили батьки дитини в судовому засіданні, під час випадкових зустрічей позивача із дитиною на вулиці, позивач не цікавиться: здоров`ям дитини, успіхами дитини, розвитком дитини, фізичним і моральним станом дитини, особистими уподобаннями дитини, навчанням дитини; натомість, позивач одразу запитує про те, чи дитина сьогодні молилась. Отже, суд вважає, що позивач навіть не зацікавлений у всебічному вихованні, навчанні та розвитку своєї онуки. Таким чином, з урахуванням отриманої за приписами статті 171 СК України під час розгляду справи в судовому засіданні думки дитини стосовно її спілкування із дідусем, яка (думка) полягає у тому, що дитина має бажання спілкуватись зі своїм дідом, а також відповідно до наведених вище положень спеціального законодавства, суд при ходить до переконливого висновку про правомірність обмеження участі позивача у вихованні його онуки Єлизавети шляхом повної заборони спілкування із нею, оскільки таке обмеження ґрунтується на законі та абсолютно відповідає інтересам дитини. При цьому, суд не приймає до уваги надані позивачем копії постанов суду від 03.08.2023 року по справах №№ 362/3372/23 і 362/3373/23 про закриття провадження у справах про адміністративне правопорушення відносно позивача і його дружини у зв`язку із відсутністю в їх діях складу адміністративного правопорушення передбаченого с. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки зазначені постанови які набрали законної сили не спростовують негативного впливу позивача на всебічний, активний, різнохарактерний і повноцінний розвиток його онуки Єлизавети як дитини і особистості (а.с. 47 48, 49 50). До того ж, доказом негативного впливу сліпо і фанатично віруючих дідуся і бабусі на виховання своєї онуки, безумовно є зміст таємно від батьків переданої записки бабусі для онуки, у якій [PERSON] пише дитині: «… вони (твої батьки) хочуть, щоб ти була злою, а ти плач до Бога живого …. Дуже було б добре, щоб ти на служіння приїхала покаялася б перед Богом живим … не візьми побілку, щоб тобі не грозило … май ум Божий … плач щоб не согрішити … (а.с. 140 143). Окремо, суд зауважує на фразі « … май ум Божий … », що на думку суду забороняє людині (у даному випадку дитині) думати, аналізувати ситуацію, осмислювати події чи явища та приймати власні рішення, оскільки передбачає можливість діяти лише і виключно так, як «велить Господь». Під час розгляду справи суд переконався у тому, що саме за таким принципом живе позивач: як «велить Господь», а тому позивач категорично заперечує і не приймає необхідність всебічного розвитку дитини з урахуванням її віку, інтересів та вподобань. Насамкінець, суд вважає за необхідне зупинитись на досліджені відповіді позивача на запитання головуючого: у чому для позивача полягає щастя? На що позивач відповів: у тому, щоб бачити своїх дітей і онуків щасливими і радісними. Зазначена відповідь є черговим підтвердженням того, що позивач це людина засліплена фанатичною вірою, яка окрім релігії не бачить усієї краси оточуючого його Світу та не бачить щирої людської радості життя яка є кожній миттєвості та у спілкуванні із рідними і близькими людьми. У зв`язку із цим, позивачу слід роз`яснити, що: для того, щоб його дочка і онука були щасливими, позивачу достатньо припинити у будь-якій формі розмови і обговорення із дитиною категорій віри та релігії. Крім того, під час розгляду справи судом встановлено, що оскаржуване позивачем рішення ґрунтується і прийнято у відповідності до норм Закону України «Про місцеве самоврядування», згідно із висновками Комісії з питань захисту прав дітей та опіки і піклування при Виконавчому комітеті Глевахівської селищної ради та висновками Служби у справах дітей та сім`ї Глевахівської селищної ради, за результатами психологічного обстеження дитини психологом і відповідного консультативного висновку психолога (а.с. 106 107, 108, 159, 160, 172, 173 175, 176). Як наслідок, суд вважає, що орган місцевого самоврядування у даному випадку діяв із дотриманням статті 3 Конвенції про права дитини, оскільки оскаржуваним рішенням про заборону позивачу спілкуватись зі своєю онукою, першочергову увагу приділено якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, суд приходить до послідовного, логічного, переконливого, об`єктивного і твердого висновку про те, що під час розгляду справи в судовому засіданні позивачем не доведено наявність підстав для визнання незаконним і скасування рішення Виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 20 грудня 2023 року № 334-27 та встановити йому часу для спілкування із онукою. За таких обставин, позов є безпідставним і необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Згідно із нормою частини першої статті 13 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За подачу даного позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 3\~633 гривні 60 копійок, що підтверджується відповідними платіжними документами від 08 січня, 23 лютого і 08 березня 2024 року (а.с. 5, 41, 62). Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зокрема, представником відповідачки [PERSON] надано суду ордер від 22.05.2024 року, договір № 1 про надання правової допомоги від 02 травня 2024 року, акт виконаної роботи № 1 від 07.07.2024 року та акт приймання передавання коштів № 1 від 07.07.2024 року, з яких вбачається, що відповідачкою [PERSON] оплачено вартість правових послуг у даній справі в загальній сумі 9 500 гривень 00 копійок (а.с. 144, 182 187, 188, 189). Як наслідок, на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у позові судові витрати пов`язані з розглядом справи у вигляді сплати позивачем судового збору та витрат відповідачки [PERSON] на правову допомогу, слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed