Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду та просив зобов`язати [PERSON] не перешкоджати йому спілкуватися з дітьми донькою [PERSON] та сином [PERSON] та визначити йому способи участі у спілкуванні з неповнолітніми дітьми, а саме просить встановити наступний графік: - кожну першу та третю неділю місяця з 11.00 до 20.00 години у присутності матері за місцем реєстрації матері; - кожну другу та четверту неділю місяця з 11.00 до 20.00 години без присутності матері за місцем реєстрації батька або за фактичним місцем його перебування. - забезпечити батькові необмежене спілкування з донькою та сином за допомогою будь якого додатку чи месенджеру у форматі відео зв`язку та/або телефонного зв`язку; - забезпечити батькові спілкування з донькою та сином під час осінніх, зимових та весняних канікул, визначити можливість спільного відпочинку батька з дітьми не менше трьох діб поспіль; - забезпечити батькові спілкування з донькою та сином у період літніх канікул визначити можливість спільного відпочинку батька з дітьми не менше 14 днів поспіль, в тому числі за межами міста реєстрації чи фактичного проживання матері. за умови надання матері інформації щодо місця, періоду відпочинку, з урахуванням побажання та стану здоров`я дітей.. В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідачка добровільно не дає йому бачитися із дітьми, постійно чинить йому перешкоди у спілкуванні. Відповідачка вимоги позову визнала частково, а саме не заперечує проти розмов дітей із батьком у будь якому форматі після навчання у будні дні, та в любий час у вихідні дні; щодо побачень не заперечує проти побачень батька з дітьми раз на тиждень з 17.00 до 20.00 години в присутності матері, за попередньою домовленістю. Виконком Центрально-міської районної у місті раді м. Кривий Ріг, як орган опіки і піклування надав до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору Разом із висновком, орган опіки надав заяву про розгляд справи за відсутності представника. Сторони у справи подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що [PERSON] , та [PERSON] , з 09.10.2010р., перебували в зареєстрованому шлюбі який розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.04.2023р. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей доньку [PERSON] [INFO] , та сина [PERSON] [INFO] . Зареєстроване місце проживання [PERSON] , [ADDRESS] ; фактичне місце проживання матері з дітьми з лютого 2024р., [ADDRESS] . Виконком Центрально-міської районної у місті раді м. Кривий Ріг, як орган опіки і піклування надав до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору (а.с. 87) в якому зазначив, що вважає доцільним встановити графік шляхом встановлення періодичності та тривалості спілкування батька з дітьми: - кожну неділю з 10.00 до 13.00 години у присутності матері; - у святкові дні та у період відпустки батька за попередньою домовленістю із матір`ю; - місце зустрічей визначити на нейтральній території в межах м. Кривий Ріг, з можливістю зміни графіка за домовленістю сторін. В силу ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно до ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України за № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Ухвалюючи рішення у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява № 10383/09), ЄСПЛ указав на те, що Суд нагадує, що хоча первинною метою\~статті 8\~Конвенції є\~захист особи\~від свавільного\~втручання органів\~державної влади,\~додатково існують\~позитивні зобов`язання,\~невід`ємні від\~реальної «поваги»\~до приватного\~та сімейного\~життя.\~У зв`язку\~з основною\~гарантією права\~взаємного використання\~батьками та\~дитиною присутності\~один одного\~Суд неодноразово\~встановлював,\~що стаття\~8\~Конвенції включає\~як право\~батьків на\~вжиття заходів\~для повернення\~дитини,\~так і\~обов`язок національних\~органів влади\~вживати такі\~заходи (див.,\~серед інших\~джерел,\~рішення у\~справі «Ігнакколо-Зеніде\~проти Румунії»\~(Ignaccolo-Zenide\~v,\~Romania),\~заява №\~31679/96,\~п.\~94,\~ЄСПЛ 2000-І).\~Зазначене застосовується\~в тому\~числі у\~справах,\~у яких\~між батьками\~та іншими\~членами сім`ї\~дитини виникає\~спір щодо\~спілкування з\~дитиною та\~її проживання\~(див.\~рішення у\~справі «Хокканен\~проти Фінляндії»\~(Hokkanen\~v.\~Finland),\~від 23\~вересня 1994\~року,\~п.\~55,\~Series\~А №\~299,\~та у\~справі «Фуска\~проти Румунії»\~(),\~заява №\~34630/07,\~п.\~34,\~від 13\~липня 2010\~року)\~(п.78\~рішення). Обов`язок національних органів влади вживати заходів щодо сприяння спілкуванню того з батьків, хто не є опікуном, з дитиною не є безумовним (див. рішення у зазначеній справі Хокканен, п. 58). Негайне встановлення спілкування може виявитися неможливим, а тому можуть знадобитись попередні та поступові заходи. (п.79 рішення). З огляду на ситуацію на той час органи влади очевидно були зобов`язані зробити спробу врегулювати питання доступу заявника до його дитини та допомогти йому домогтися реального здійснення його батьківських прав. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див. рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі [PERSON] , зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за\~статтею 8\~Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України»\~(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року). Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі займаючись лише своїми проблема забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. При таких обставинах, враховуючи тривалість побачень батька з дітьми, а закон передбачає періодичні побачення, а не проживання, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] , обґрунтовані, не суперечать вимогам Закону та підлягають задоволенню частково, оскільки вказані зустрічі і спілкування, на погляд суду, мають відбуватися за умови добровільного волевиявлення дітей на таке спілкування та в місті їх постійного проживання. При встановленні згаданого графіку суд зауважує, що у всякому випадку спілкування батька і дітей у визначений спосіб повинно ґрунтуватися виключно на бажанні дітей, порозумінні та взаємних поступках батьків та здійснюватися без примушування дитини. За таких підстав, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з урахуванням найвищих інтересів дітей, і лише в другу чергу з урахуванням прав та інтересів батьків. Отже, з урахуванням приписів ст.160 СК України, які суд вважає за необхідне застосувати і до виниклих правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність врахувати порядок визначений органом опіки та піклування, як такий, що найбільше відповідає саме інтересам дитини. На підставі ст.ст. 159, 257, 258, 263 СК України,

Outcome: partial