Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що в 1992 році він, як переселенець, отримав у МКСП «Зоря Інгулу» (правонаступником якого є відповідач по справі Товариство з додатковою відповідальністю «Зоря Інгулу») житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 17.08.1993 року №147, було затверджено акт передачі позивачу вищевказаного житлового та доручено Баштанському БТІ зареєструвати за ним право власності на даний житловий будинок, реєстрацію якого було проведено 15.10.1993 року. У жовтні 2023 року позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно з метою реєстрації свого права власності на даний будинок, але йому було відмовлено через те, що він не надав належних правовстановлюючих документів. На підставі викладеного позивач просив суд визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, а також підтримання позову в повному обсязі, заперечень щодо ухвалення заочного рішення не надходило. Представник відповідача до суду не з`явився, про час слухання справи повідомлялися вчасно та належним чином. До суду не надходило клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позов. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, проти задоволення позову не заперечують. З огляду на те, що учасники належним чином повідомлені, відповідач не з`явився в судове засідання та не подав відзив, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію рішення виконавчого комітету Баштанської міської ради від 17.08.1993 року №147; копію акту про передачу житлового будинку як переселенцю [PERSON] ; копію рішення виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів від 23.11.1993 року; копію розпорядження Баштанського міського голови від 08.02.2021 року за №35-р; копію технічного паспорта на житловий будинок; довідку Товариства з додатковою відповідальністю «Зоря Інгулу» від 19.10.2023 року; рішення державного реєстратора від 31.10.2023 року про відмову в проведенні реєстраційних дій; довідку КП "Баштанське РБТІ" від 28.09.2023 року; висновок про оцінку майна), суд приходить до висновку про можливість задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що у 1992 році позивач на підставі переселенського квитка отримав у МКСП «Зоря Інгулу» (правонаступником якого є відповідач по справі Товариство з додатковою відповідальністю «Зоря Інгулу») житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який був власністю МКСП «Зоря Інгулу». В 1992 році було складено акт про передачу переселенцю [PERSON] вищевказаного житлового будинку. З наявної в матеріалах справи довідки Товариства з додатковою відповідальністю «Зоря Інгулу» від 19.10.2023 року вбачається, що у позивача перед даним товариством відсутня заборгованість за вищевказаний переселенський житловий будинок та вказаний будинок знято з балансу товариства. В зв`язку з чим 17.08.1993 року рішенням виконавчого комітету Баштанської міської ради народних депутатів за №147 було вирішено питання про передачу в особисту власність житлові будинки, зокрема, вищевказаний будинок позивачу [PERSON] та доручено Баштанському БТІ зареєструвати за позивачем даний житловий будинок. Починаючи з 05.10.1993 року даний будинок на підставі вказаного рішення був зареєстрований БТІ за позивачем. З наявної в матеріалах справи копії технічного паспорту вбачається, що даний будинок складається з: житлового будинку А1 1988 року побудови площею 81,3 кв.м., сіни а1 1988 року побудови площею 12,5 кв.м., веранди а1 1993 року побудови площею 13,8 кв.м., ганку №4, сараю Б1 1991 року побудови площею 14.4 кв.м., сараю В1 1991 року побудови площею 21.2 кв.м., гаражу Ж1 1993 року побудови площею 26.7 кв.м., убиральні С1 1993 року побудови площею 1.20 кв.м., огорожі №2,3,5, відмостки №І, замощення №ІІ. Згідно рішенням виконкому Баштанської міської ради народних депутатів від 23.11.1993 року №207 було затверджено самовільно збудовані позивачем будівницва, відхилення від проектів в домоволодіннях, а саме: сарай Б1 та сарай В1. 31 жовтня 2023 року державний реєстратор розглянувши заяву позивача про реєстрацію права власності на даний будинок, виніс рішення про відмову в проведенні реєстрації в зв`язку з тим, що наданий акт про передачу будинку у власність переселенцю був затверджений виконкомом не районної, а міської Ради депутатів. Встановлені судом обставини свідчать, що вищевказаний житловий будинок був отриманий позивачем на підставі відповідного акту про передачу житлового будинку переселенцю згідно з переселенським квитком. На той час діяли норми Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року. Зі змісту даної інструкції слідує, що акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу будинків та рішення суду про визнання угоди про відчуження будинку, складеної з порушенням встановленої законом форми, дійсною є самостійними правовстановлюючими документами (п. 9, 18, 21 Додатку №1 до Інструкції). Отже отримання житла переселенцем на підставі відповідного акту є самостійною підставою набуття права власності на житло, тому вказаний будинок перейшов у власність позивача як переселенцю на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. Саме вказані факти дають підстави для висновку про отримання позивачем спірного будинку у власність, при цьому, втрата в подальшому чинності нормативних актів, які передбачали можливість реєстрації за переселенцями житлових будинків на підставі описаних вище документів, не може бути підставою для відмови у визнанні права власності на цей будинок, оскільки на час отримання його у власність вказані норми діяли та наявні правовстановлюючі документи були достатніми для реєстрації права власності на житловий будинок. Крім того, здійснивши державну реєстрацію в КП «Баштанське БТІ» права власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , який позивач [PERSON] отримав у власність на підставі Акту від 1992 року, держава цим самим визнала його право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Вказані обставини у комплексі вказують на факт набуття позивачем [PERSON] права власності на спірний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. В силу вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.\~ Ст. 392 ЦК України\~передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.. Сукупність встановлених судом обставин свідчать про наявність достатніх підстав для задоволення позову\~щодо визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, з метою захисту права власності останнього. Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. При цьому, в даному випадку позивач отримав для проживання будинок в 1992 році, більше тридцяти років проживає в ньому, як у власному житлі, отримав вказане житло на законних існуючих на той час підставах та у визначеному на той час порядку зареєстрував своє право власності на такий будинок в БТІ. З урахуванням вищевикладеного, відсутності заперечень проти позову у відповідача,

Outcome: approved