Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги,\~мотивує тим,\~що у зв`язку із виникненням гострої необхідності проведення хірургічної операції рідній бабі [PERSON] , 21.04.2021 року за власні кошти здійснив оплату на рахунок фізичної особи-підприємця [PERSON] в розмірі 31250 грн. Однак, стверджує, що в подальшому [PERSON] здійснила необхідне хірургічне втручання в Рівненській обласній клінічній лікарні, тобто будь-яких послуг на користь позивача відповідач не надавав та між ними відсутні будь-які договірні зобов`язання. Зазначає, що про дізнавшись про вищевказані обставини, звернувся до відповідача з проханням повернути кошти, однак останній кошти не повернув та відповіді на письмові звернення не надав. Вважає, що набув право вимоги до відповідача на суму безпідставно набутих коштів в розмірі 31250 грн., 2693,86 грн. - 3% річних та 12576,45 грн. - інфляційних втрат, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання в розмірі На підставі\~наведеного,\~просить суд\~стягнути з\~відповідача на\~свою користь\~безпідставно отримані\~кошти в\~розмірі 31250\~грн., 2693,86\~грн.\~-\~3%\~річних,\~12576,45\~грн.\~-\~інфляційних втратта судові витрати по справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 08.05.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. До початку судового засідання позивач подав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду. Будь-яких заяв, відзиву, клопотань про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 27.04.2021 року [PERSON] перерахував на банківську карту ФОП [PERSON] суму коштів у розмірі 31250 грн., призначення платежу, оплата за рахунком № [NUMBER] (а.с. 12) Із матеріалів справи вбачається, що 29.11.2021 року та 06.10.2023 року [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] з досудовими вимогами про повернення безпідставно набутих коштів (а.с. 8-11). Зі змісту досудових вимог слідує, що сплата грошових коштів здійснювалась з підстав необхідності проведення [PERSON] , [INFO] , ендоскопічної трансформальної мікродискектомії зони хребта, яка в подальшому відбулась у Рівненській обласній лікарні, а тому просить повернути безпідставно набуті кошти в розмірі 31250 грн. (а.с. 8, 10). Судом також встановлено, що відповідач відповіді на досудові вимоги не надав, кошти не повернув. З даного приводу, суд зазначає наступне. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Подібний по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах\~від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] сплатив ФОП [PERSON] кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплатив кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому, позивач перерахував відповідачу кошти, вказавши призначення платежу: оплата рахунку №52 (а.с. 12). Водночас, позивач, всупереч вимогам ст. 77-81 ЦПК України, не підтвердив жодними належними та допустимими доказами надання відповідачем послуг з проведення хірургічних операцій та заключення між ними будь-якого договору щодо надання таких послуг. Окрім того, із платіжної інструкції від 27.04.2021 року, вбачається, що спірні кошти були перераховані на підтвердження оплати рахунку, проте позивач належним чином не обґрунтував, чому таке призначення платежу було вказане в момент перерахунку коштів. Так як, позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем щодо надання певних послуг з проведення операції, проте він здійснив цей платіж з інших підстав, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 31250 грн. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення повернення коштів, то для задоволення даної вимоги також відсутні підстави, оскільки, є похідною від вимоги позивача щодо стягнення безпідставно набутих коштів. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Крім того, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed