Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги, з урахуванням уточнення позовних вимог тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 січня 2000 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних долях належить трикімнатна квартира загальною площею 66,8 м2, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 02 лютого 2001 року між співвласниками було укладено договір про встановлення порядку користування квартирою, який було посвідчено приватним нотаріусом ММНО Донецької області Никоненко Т.В., за яким у користування [PERSON] та [PERSON] переходить 61/100 частини квартири, а у користування [PERSON] та [PERSON] переходить 39/100 частини вищевказаної квартири. Після смерті [PERSON] право власності на 61/200 частину квартири було успадковано [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину №2-2031, виданого 12 липня 2007 року державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Демко М.Л., а право власності зареєстроване 04 жовтня 2014 року. У зв`язку з військовою агресією рф проти України вони були вимушені покинути місце свого постійного проживання в м. Маріуполі Донецької області та переміститись до Рівненської області, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та під час вимушеної окупації правовстановлюючі документи було втрачено. 30 квітня 2024 року [PERSON] звернулась до державного реєстратора Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на 61/200 частину вищевказаної квартири і на підставі поданої заяви державним реєстратором Департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради проведена державна реєстрація право власності на 61/200 частину вищевказаної квартири за [PERSON] . На підставі викладеного вони звернулись до суду з цим позовом, в якому просили визнати за [PERSON] , [PERSON] право власності за кожною на 39/200 частини трикімнатної квартири загальною площею 66,8 м2, житловою площею 46,17 м2, за адресою: [ADDRESS] . Розпорядженням №1/0/9-22 від 06 березня 2022 року Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальна підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області визначена за Ленінським районним судом м. Дніпропетровська. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Представник відповідача [PERSON] сформував в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у позові в повному обсязі, в обґрунтування зазначивши, що Маріупольська міська рада жодним чином не оспорює право позивачів на нерухоме майно та не вчинює інших дій, які б свідчили про невизнання такого права. Вважає, що позивачами обраний не правильний спосіб захисту своїх прав визначивши Маріупольську міську раду відповідачем у цій справі. Також має місце відсутність доказів належності та/або існування правовстановлюючих документів, на підставі яких позивачі володіють спірним майном, і таким чином у позовній заяві повинно бути відмовлено у повному обсязі. 12 березня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2024 року задоволено клопотання представника позивачів [PERSON] про повернення до стадії підготовчого судового засідання з призначенням підготовчого судового засідання. 10 липня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська частково задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Заброднього Є.О. про відмову від позовних вимог та повернення судового збору, відповідно до якої закрито провадження у вищевказаній цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з її відмовою від своїх позовних вимог у цій цивільній справі, а також відмовлено у поверненні судового збору, та продовжено розгляд цивільної справи за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності. Представник позивачів [PERSON] сформував в системі «Електронний суд» заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивачів, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява в якій він просив суд не враховувати відзив представника відповідача при ухваленні рішення у справі та зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, а подальший розгляд справи просить проводити за відсутності представника відповідача. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, та враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №5612-5000746171, №5612-5000760936 від 29 березня 2022 року, №5612-5000976248 від 09 квітня 2022 року: зареєстроване місце проживання [PERSON] - [ADDRESS] , а фактичне місце проживання/перебування - [ADDRESS] ; зареєстроване місце проживання [PERSON] - [ADDRESS] , а фактичне місце проживання/перебування - [ADDRESS] ; зареєстроване місце проживання [PERSON] - [ADDRESS] , а фактичне місце проживання/перебування - [ADDRESS] (а. с. 11, 13, 20). З наявного в матеріалах справи Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00019137395, який сформовано 30 листопада 2017 року судом встановлено, що 29 серпня 1998 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області складено актовий запис про шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено актовий запис №681, а прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу [PERSON] , який розірвано 29 квітня 2005 року на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 січня 2005 року, про що складено відповідний актовий запис №156 (а. с. 15-16). Матеріалами справи підтверджено, що 04 червня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №329, а після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 14). З матеріалів справи судом встановлено, що на підставі свідоцтва на право власності на житло, яке видано Управлінням міського майна Маріупольської міської ради 27 січня 2000 року та зареєстровано 13 лютого 2000 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації за реєстровим №37098, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності в рівних частках [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 23-24). Судом також встановлено, що 02 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діє від імені та зі згоди батька [PERSON] , та [PERSON] та [PERSON] укладено договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольского міського нотаріального округу Донецької області Никоненко Т.В., за умовами якого в користування [PERSON] та [PERSON] переходить 61/100 частина квартири, а в користування [PERSON] та [PERSON] переходить 39/100 частини квартири (а. с. 25-26). Також матеріалами справи підтверджено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , повторно виданим 19 квітня 2023 року Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №1578 (а. с. 21). В наявному в матеріалах справи свідоцтві на право власності на житло, яке видано Управлінням міського майна Маріупольської міської ради 27 січня 2000 року, наявний запис про те, що 12 липня 2007 року Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою після померлого [PERSON] на 61/200 частину квартири видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] , що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №327460050, яка сформована 30 березня 2023 року (23-24, 27-29). Крім того, судом встановлено, що Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради Донецької області [PERSON] було надано відповідь за №12.3-374-06 від 03 травня 2023 року про неможливість видати дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно та рекомендовано звернутись до суду (а. с. 30-31). Як вбачається судом з витягу з Державного реєстру речових прав від 03 травня 2024 року індексний номер 377171218, і інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №377658037, яка сформована 08 травня 2024 року, право власності [PERSON] на 61/200 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 30 квітня 2024 року на підставі свідоцтва на право власності на житло, яке видане Управлінням міського майна Маріупольської міської ради 27 січня 2000 року, і 13 лютого 2000 року зареєстровано Маріупольським бюро технічної інвентаризації за реєстровим №37098 (а. с. 127-128). Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності у разі, якщо це право не визнається іншою особою, втрачено або відсутній правовстановлюючий документ. Отже, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Згідно з роз`яснень наведених у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Частиною 1 статті 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачами вірно обрано спосіб захисту свого права. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і діє на цей час. Пунктом 7 статті 1-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією та іншою територією України визначається Кабінетом Міністрів України (абз. 1 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Так, з 24 лютого 2022 року, тобто з початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну на території Донецької області відбувалися активні бойові дії, а відповідно до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25 квітня 2022 року, з 25 квітня 2022 року Маріупольська міська територіальна громада Маріупольського району Донецької області визнана тимчасово окупованою територією. На час розгляду справи відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України №1668/39004 від 23 грудня 2022 року, до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України відноситься вся територія Маріупольського району Донецької області. Отже, під час судового розгляду судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] є власниками частини трикімнатної квартири загальною площею 66,8 м2, житловою площею 46,17 м2, за адресою: [ADDRESS] , а саме 39/200 частин кожна, однак втратили правовстановлюючі документи, які засвідчують право власності на вказане нерухоме майно-квартиру, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, оскільки в Україні введено воєнний стан, який станом на теперішній час не скасовано та беручи до уваги, що на час розгляду справи до тимчасово окупованих територій України відноситься вся територія Маріупольського району Донецької області, а тому позивачі не мають можливості отримати дублікат правовстановлюючого документу, і відсутність документу, що засвідчує право власності позивачів на квартиру позбавляє їх змоги підтвердити своє право власності на вищевказане нерухоме майно та можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд. З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши обставини справи, оскільки позивачі в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за ними права власності на нерухоме майно, захистити своє порушене право не мають можливості, суд вважає, що існують підстави для визнання за позивачами права власності на квартиру. Також судом встановлено, що відповідач - Маріупольська міська рада Донецької області не заперечує щодо задоволення позовних вимог та визнання права власності за позивачами. Положеннями ч. 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Таким чином, підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності за кожною на 39/200 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. При зверненні до суду позивачами було сплачено судовий збір, але в своїй позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, поданих до суду не зазначено, що позивачі бажають стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому сплачений позивачами судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved