Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

26.06.2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 30 травня 2019 року у розмірі 1000 дол. США, інфляційних втрат у розмірі 10 575,82 грн., 3% річних у розмірі 2390,69 грн., та судового збору у розмірі 1211,20 грн, посилаючись на неналежне виконання зобов`язань за договором позики боку відповідача. Ухвалою суду від 5 липня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, справу призначено до розгляду, відповідачеві наданий строк на подання відзиву. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на законність та обґрунтованість заявлених вимог. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому порядку, причину неявки суду не повідомив. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відзив на позов у відповідності до ст. 178 п.8 ЦПК України не надано, позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, на підставі документів наявних у матеріалах справи з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України. У відповідності до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Оскільки, позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, на підставі документів наявних у матеріалах справи, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2 ст. 280 ЦПК України. Вислухавши пояснення учасників провадження, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов пред`явлений обґрунтовано і підлягає задоволенню з наступних підстав. За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, 30 травня 2019 року між [PERSON] - у якості позикодавця - та [PERSON] - у якості позичальника - був укладений договір позики грошових коштів, за яким позикодавець передав позичальнику строком до 15 червня 2019 року грошові кошти в розмірі 1000 доларів США, що підтверджується розпискою від 30 травня 2019, підписаною відповідачем. У визначений час за доводами позивача, не спростованими відповідачем, зобов`язання за укладеним договором позичкодавцем не виконанні, сума боргу не повернута. Оригінал розписки перебуває у володінні позивача, якій був пред`явлений у судовому засіданні. Отже, між сторонами виникли правовідношення з приводу повернення грошових коштів за укладеним правочином. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.ст. 525 та 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких до умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається Нормами ст. 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 Цивільного кодексу України). Отже, вимоги про повернення суми боргу у розмірі 1000 доларів США є законними та таким, що підлягають задоволенню. Відповідно до норм ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання та не повернув позивачу належні йому грошові кошти, що були передані позивачем [PERSON] та отримані відповідачем у повному обсязі одночасно з виготовленням розписки, також стягненню підлягає три відсотки річних за період з 16.06.2021 року по 14.06.2024 року, що виходячи з запозиченої суми коштів, та курсу НБУ станом на 15.06.2019 року - 26,55 грн.за один долар США становить 2390,69 грн (26550,00*3/100/365)*1096). Щодо позовних вимог і частині стягнення інфляційних втрат за період з 15.06.2019 по 14.06.2024 року суд зазначає наступне. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Тобто, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 761/1617/15-ц, 6-284цс17. Вказане узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, де вказано: «Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти в іноземній валюті або виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також вказаний правовий висновок застосований у постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року по справі № 130/2604/18, від 09 червня 2021 року по справі № 361/4822/18, від 21 квітня 2021 року по справі № 346/4771/16-ц Таким чином, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем виражена у іноземній валюті доларах США, то у спірних правовідносинах не підлягають нарахуванню інфляційні втрати, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до частини задоволених позовних вимог, що становить 80,29 відсотків.

Outcome: partial