Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є співвласником 41/100 частки будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 02 серпня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Жуковою Ю.Ю., а відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за нею зареєстровано право власності. У вказаному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який є онуком колишньої власниці нерухомості [PERSON] , який зареєстрований до придбання будинку та не мешкає з того часу. Оскільки [PERSON] є колишнім власником нерухомості та відповідач є членом сім`ї колишнього власника вважає, що він втратив право користування нерухомістю у зв`язку зі зміною власника. З часу укладання договору дарування [PERSON] у будинку не проживав, його особистих речей у будинку немає, він не сплачує комунальні послуги за місцем реєстрації та не одержує кореспонденцію, що порушує її права як власника житла, та вона не може оформити пільги щодо оплати комунальних послуг, що є для неї суттєвим фактором для подальшого проживання. На підставі викладеного вона звернулась до суду з цим позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком за адресою: [ADDRESS] . 13 березня 2024 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомила. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст.ст.128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. Суд із вказаного приводу також зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне судове рішення. 11 вересня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст.280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є будинок за адресою: [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору дарування від 02 серпня 2022 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №159, [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла в дарунок 41/100 частку домоволодіння [ADDRESS] , яке належало дарувальнику на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2010 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 грудня 2010 року КП «ДМБТІ» ДОР, реєстраційний номер 32446987 (а. с. 12). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 306409344 від 02 серпня 2022 року судом встановлено, що 41/100 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі договору дарування 41/100 частки домоволодіння, серія та номер: 159, виданого 02 серпня 2022 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Жукова Ю.Ю. (а. с. 13). Також судом встановлено, що відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 4084 від 27 липня 2022 року, за адресою: [ADDRESS] , з 19 квітня 2019 року зареєстрований [PERSON] (онук [PERSON] ), а також зазначено відомості про [PERSON] , як уповноваженого (незареєстрованого) власника 41/100 частки, яка також була зареєстрована з 11 квітня 2019 року, а знята з реєстрації 27 вересня 2019 року (а. с. 11). Статтями 41, 47 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом вказаної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. В сукупності вищезазначені норми матеріального права визначають право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Пунктом 2 частини 1, частини 3 статті 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи за заявою співвласника житла в порядку, передбаченому пунктом 2 частини першої цієї статті, здійснюється за згодою іншого співвласника житла, яка надається особисто або через представника. Відповідно до п. 63 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ №265 від 07 лютого 2022 року, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи за заявою співвласника житла в порядку, передбаченому пунктом 61 цього Порядку, здійснюється за згодою іншого співвласника житла, яка надається особисто або через представника та підтверджується підписом такого співвласника або його представника у заяві. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зокрема, ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Отже, з наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що [PERSON] є співвласником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та є власником 41/100 часток вказаного нерухомого майна, при цьому жодних відомостей щодо інших співвласників зазначеного домоволодіння матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи відсутність в матеріалах справи будь-яких відомостей про іншого співвласника нерухомого майна, суд фактично не має можливості встановити наявність чи відсутність згоди іншого співвласника щодо визнання відповідача таким, що втратив прав користування житловим приміщенням. Також судом були вчиненні усі можливі процесуальні дії щодо з`ясування усіх обставин справи для прийняття обґрунтованого рішення у вказаній справі, однак позивач до суду не з`являлася та не надала усіх доказів по справі. Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви, причиною звернення до суду [PERSON] з цим позовом фактично слугувала саме реєстрація місця проживання [PERSON] за спірною адресою, а позовна заява і матеріали справи не містять обґрунтування та доказів того, що позивач позбавлена можливості в позасудовому порядку зняти відповідача з реєстрації місця проживання у встановленому законом порядку. Більш того, посилання позивача на те, що через реєстрацію у квартирі відповідача, вона позбавлена можливості оформити житлову субсидію, не може слугувати підставою у відповідності до діючого законодавства України для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Позовна вимога, направлена на позбавлення відповідача права на користування житлом, може бути задоволена судом лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі. Європейський суд з прав людини зазначає, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Таким чином, суд, оцінивши докази позивача з точки зору їх належності, достовірності, допустимості, взаємного зв`язку між собою, причинно-наслідковим зв`язкам, дійшов висновку, що позивачем не надано в повному обсязі належних та допустимих, достатніх, достовірних доказів на підтвердження обґрунтованості та належних обґрунтувань позовних вимог, а тому у задоволенні позовної заяви слід відмовити. За змістом статті 141 ЦПК України у випадку відмови у задоволенні позовної заяви судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed