Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

У листопаді 2023 року Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до держави російська федерація в особі уряду російської федерації про стягнення моральної шкоди. Позов обґрунтований тим, що 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил російської федерації. На час введення на всій території України воєнного стану (24.02.2022) Позивач перебував на службі у ГУНП в Донецькій області на посаді інспектора відділу організаційного забезпечення управління «Корпус оперативно-раптової дії» ГУНП в Донецькій області (звання лейтенанта). З початку повномасштабного вторгнення, Позивач знаходився в спецпідрозділі «КОРД», перші дні війни [PERSON] виконував функції логістики, доставки їжі та води, евакуації мирного населення, надання медичної допомоги. 9 травня 2022 надавав медичну допомогу постраждалим від авіаудару на пологовий будинок [ADDRESS] . Першим прибув до лікарні, витягував поранених з завалів, проводив реанімаційні заходи. Попри прямий наказ керівництва ГУНП в Донецькій області про евакуацію підрозділу, Позивач не виїхав з м. Маріуполя до Покровського РУП. Приблизно з 16 березня 2022 року [PERSON] продовжив виконувати службові обов`язки із надання спротиву збройним силам рф та НЗФ так званої «ДНР» разом з військовослужбовцями полку «[INFO]», ЗСУ, Національної Гвардії України. Щодня на очах Позивача гинули сотні людей, розірвані тіла яких як шматки м`яса були розкидані усюди. Одного дня йому довелося бачити як в межах наших позицій в цивільного чоловіка влучив російський танк, за одну секунду від людини не залишилось навіть пізнаваних решток. Довелося також рятувати та евакуйовувати жінку, що була згвалтована та замордована російськими солдатами. Позивач бачив, як окупанти впритул розстрілюють людей, біля Приміської автостанції АС-2, розстрілюють автівки цивільних з написом «ДІТИ»!, що намагалися вирватися з оточеного міста. Рятував та витягав з-під обстрілів та завалів побратимів, надавав їм медичну допомогу, вони гинули в мене на руках, це страшне відчуття смерті людини, яка дивиться тобі в очі в свої останні секунди напевно найжахливіше, що можна уявити. Це переслідує його досі, завдає щоденних страждають та болю. Позивач бачив смерті, страждання, крики та біль тих людей. Просто кожного разу помирав сам від відчуття, що не всіх може врятувати чи захистити. Але брав себе в руки і виконував далі свою роботу. За постійного холоду, голоду та фізичного виснаження, [PERSON] тяжко захворів, лікувався я теж на позиціях останніми уколами антибіотика. 06 квітня 2022 року, приблизно о 16.00, під час бойового зіткнення з військами рф та НЗФ так званої «ДНР», обстрілу позиції «Кірпіч» по [ADDRESS] Позивач отримав мінно-вибухову травму (осколкове поранення від снаряду ВОГ у ліве передпліччя). Через нескінченні обстріли не міг евакуюватися, поранений сидів до темряви на позиції. Першу медичну допомогу Позивачу надав військовослужбовець в/ч [NUMBER] , [NUMBER] окремого батальйону морської піхоти із позивним « [PERSON] ». Вночі того ж дня Позивача було евакуйовано з позиції « [PERSON] » до шпиталю, де йому надали медичну допомогу лікарі полку « [INFO] ». В непритомному стані Позивача доставили до стабілізаційному пункту, він вже був у вкрай тяжкому стані. Для реанімації [PERSON] ввели велику дозу адреналіну, внаслідок чого в нього ледь не відбулась зупинка серця. Враховуючи, що на час його поранення медичних препаратів та засобів вже не лишалося, лікування поранення по суті не відбувалося і Позивач щоденно відчував страшний біль та слабкість. У подальшому [PERSON] продовжував несення служби у логістиці та оперативному штабі. У зв`язку з початком повної окупації міста, штаб оборони за рішенням командування було передислоковано на територію ПрАТ Металургійного комбінату «Азовсталь». Після передислокації штабу оборони м. Маріуполя до комбінату «Азовсталь» Позивач продовжував виконувати функціональні обов`язки та бойові завдання разом з військовослужбовцями ЗСУ та НГУ. Тобто, у період з 24.02.2022 по 21.05.2022, [PERSON] перебував у місті Маріуполь, у тому числі на заводі ПрАТ «Азовсталь» та брав безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації та НЗФ. Під час прориву на « [PERSON] », Позивач їхав на автівці, в яку влучила протитанкова керована ракета, йому пощастило вижити знов, а його побратим загинув на його очах на місці. Того ж дня перед [PERSON] розірвалася міна, від чого ним була отримана контузія. На «Азовсталі», [PERSON] проводив розвідувальну діяльність, займався виявленням снайперів ворога, котрі цілили в мене як живу мішень. Заводив людей на позиції, і сам приймав участь в обороні. Кожного дня на територію комбінату «Азовсталь» прибували залишки підрозділів ЗСУ та цивільних людей, які рятуючись від вогню обстрілів, що не припинялися ні на хвилину, шукали спасіння та прихистку в підземних сховищах комбінату. Ситуація з обстрілами, кількістю втрат загиблими та пораненими при спробах відбивати прорив російської армії на комбінат «Азовсталь» погіршувалась щогодини. Окупанти почали використовувати зброю масового ураження, що заборонена усіма міжнародними конвенціями і застосовувати бомбардування фосфорними бомбами. Цивільні люди, сім`ями разом з маленькими дітьми потерпали щодня від холоду та голоду. Розповсюдження їжі по бункерам через завали та обстріли було майже не можливе. Підземні сховища були заповнені сотнями тіл загиблих бійців. При цьому твердо вирішивши виконувати свій військовий обов`язок до останнього, підрозділи НПУ, НГУ, ЗСУ виходили до бою, попри величезну різницю у кількості та оснащенні. 16.05.2022 у зв`язку з відсутністю фізичної можливості підрозділів оборони м. Маріуполя продовжувати опір переважаючим силам противника через неможливість отримати військове озброєння та бойову техніку, нестачу боєприпасів, продуктів харчування, неможливості надання медичної допомоги пораненим військовослужбовцям і цивільним особам, та з метою забезпечення їх життя, з урахуванням обставин відсутності кримінального правопорушення, під час виконання обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, передбачених статтею 43-1 ККУ, враховуючи бойовий імунітет, передбачений статтею 1 Закону України «Про оборону України», сили оборони м. Маріуполя вимушені завершити виконання бойового завдання щодо оборони міста Маріуполя. У зв`язку з цим 19.05.2022, [PERSON] потрапив у полон до збройних формувань російської федерації та НЗФ так званої «ДНР», утримувався на території виправної колонії смт. Оленівка Волноваського району Донецької області та був звільнений 21.09.2022. Звільнення відбулось відповідно до Порядку здійснення передачі військовополонених ворогів державі-агресору та звільнення оборонців України, які перебувають у полоні держави-агресора, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2022 № 441, в результаті реалізації рішення Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими, створеного відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2022 № 257. 19 травня 2022 року Позивач потрапив у полон до збройних формувань рф та утримувався там до 21 вересня 2022 року. Таким чином, [PERSON] знаходився в полоні на тимчасово окупованій території та території російської федерації загалом 125 днів. Систематичні, щоденні побої та тортури з застосуванням металевих, гумових, дерев`яних предметів. Під час допитів, з метою вибити зізнання у нацизмі чи визнання окупаційної влади, застосовували всі можливі засоби для спричинення тяжких больових страждань. Через відсутність нормального харчування, а саме катування голодом, Позивач суттєво втратив вагу. Денний раціон складався з вкрай малих порцій каші на сніданок та вечерю, так званого супу з води та квашеної капусти на обід та стакану рідини, схожої на чай. Враховуючи те, що їжа була дуже гарячою (у миски насипали з каструлі щойно знятої з плити) так звані наглядачі федеральної служби виконання покарань росії (далі - ФСВП росії) надавали 30 секунд на прийом їжі з урахуванням отримання порції на лінії роздачі та пересування до столу. У зв`язку із цим їсти таку гарячу їжу було неможливо та іноді із відчуття голоду доводилось обпалювати собі стравохід та шлунок. Крім відсутності їжі також не надавалося і питної води. Питну воду привозили у малій кількості (приблизно 1,5-2 літри одному полоненому на тиждень) пожежними машинами, накачану з річок чи інших водойм, це відображалось наявністю у привезеній воді мулу та водоростей. Медична допомога та лікування полонених не здійснювалось. Повна відсутність засобів гігієни приводила до постійних розладів шлунку. Відсутність технічної води для купання, на що керівники ФСВП росії пропонували економити ту воду, що привозили для пиття для того щоб помитися. Через відсутність у приміщеннях 90% вікон та дверей, спальних місць та матраців, доводилось спати на холодному бетоні, що приводило до респіраторних хвороб від яких не було ліків. Крім того, під час полону у зв`язку із відсутністю лікування, медикаментів, вітамінів, мінералів, потрібних для організму та гігієни ротової порожнини Позивач мучився через зубний біль і втратив зуби. Увесь час перебування в полоні [PERSON] відчував постійний головний біль, біль в області плеча, слабкість, голод, зневоднення, до цього кожного дня додавались тортури, фізичні та моральні з метою зламати особистість, перейти на сторону окупанта і визнати, що Україною керує нациський режим, визнати видумані злочини проти росії та днр. Після виходу з полону та обстеження стану його здоров`я, лікування та реабілітації, [PERSON] визнано придатним до проходження військової служби в Національній поліції України. Війна привела не тільки до фізичного, але й до психологічного травмування. З першого дня на війні психіка Позивача перебувала в умовах постійного перенавантаження. Важкі бої, смерть і поранення побратимів, обстріли всієї території України ракетами і дронами-камікадзе виснажували психіку, я постійно ходив під смертю і бачив її зблизька, кожен день полону на протязі 4 місяців був сповнений моральними та фізичними знущаннями. Весь цей час, Позивач дуже сильно переживав за свою родину, особливо брата, який теж є захисником та на початок війни знаходився на бойовому чергуванні біля лінії зіткнення. Його батьки знаходились на території Донецької області, і їм теж загрожувала смертельна небезпека. Його друзі та колеги, багато з яких були у важкому стані та з пораненнями, потрапили в полон, щодня мучили думки про їх долю та чи живі вони ще. Ставши командиром на позиціях, переживання позивача були в рази більше, враховуючи відповідальність за підлеглих та побратимів. Постійні обстріли, ведення бойових дій, та пережиті обставини тяжко вплинули на його моральний стан. Починаючи з 2020 року, вже майже 4 роки життя Позивача та його служби у Національній поліції України покладені на боротьбу і захист державного суверенітету та територіальної цілісності України. За ці роки йому довелося пережити усі жахіття війни: обстріли, бомбардування, бої за території, загибель колег та побратимів, смерті цивільного населення, випробування полону, катування, голод, втрату здоров`я, нормального способу життя, розлуку з родиною. [PERSON] продовжує свою службу на захист держави, але досі важко сприймає щоденну загибель українців, бомбардування мирних міст, руйнування інфраструктури, постійно відчуваю фізичний біль від отриманих травм та набутих захворювань. Враховуючи викладене, Позивач зазначає, що російська федерація зіпсувала його життя, життя його близьких, і мільйонів Українців, тому вважає, що країною агресором йому спричинено моральну шкоду, яку [PERSON] оцінює в 20000000,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.11.2023 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до держави російська федерація в особі уряду російської федерації про стягнення моральної шкоди. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник Позивача надала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи за відсутності сторони Позивача, позовні вимоги підтримала з урахуванням уточнених позовних вимог та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав. Враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, який зареєстрований у [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою переселенця № 3001-7501347224, довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 508. На час введення на всій території України воєнного стану (24.02.2022) Позивач перебував на службі у ГУНП в Донецькій області на посаді інспектора відділу організаційного забезпечення управління «Корпус оперативно-раптової дії» ГУНП в Донецькій області (звання лейтенанта). Приблизно з 16 березня 2022 року [PERSON] продовжив виконувати службові обов`язки із надання спротиву збройним силам рф та НЗФ так званої «ДНР» разом з військовослужбовцями полку «[INFO]», ЗСУ, Національної Гвардії України. [INFO] , приблизно о 16.00, під час бойового зіткнення з військами рф та НЗФ так званої «ДНР», обстрілу позиції «Кірпіч» по вул. Зелінського у м. Маріуполі Позивач отримав мінно-вибухову травму (осколкове поранення від снаряду ВОГ у ліве передпліччя). Через нескінченні обстріли не міг евакуюватися, поранений сидів до темряви на позиції. Першу медичну допомогу Позивачу надав військовослужбовець в/ч [NUMBER] , [NUMBER] окремого батальйону морської піхоти із позивним « [PERSON] ». Вночі того ж дня Позивача було евакуйовано з позиції «Кірпіч» до шпиталю, де йому надали медичну допомогу лікарі полку « [INFO] ». У подальшому [PERSON] продовжував несення служби у логістиці та оперативному штабі. 19 травня 2022 року Позивач потрапив у полон до збройних формувань рф та утримувався там до 21 вересня 2022 року. Після звільнення з полону, у клінічній лікарні «Феофанія» 22.09.2022 [PERSON] встановлено діагноз: пневмонія, не уточнена; негоспітальна двобічнаніжньо-часткова пневмонія. ЛНО ст.Медикаментозна алергія; інші уточнені хвороби носа та носових синусів; первинний гонартроз, двобічний; інші ураження заднього рогумедіального меніска; інші хронічні синуси ти; зміщена носова перегородка; гіпертрофія носової раковини; реактивний тромбоцитоз; гостра інфекція верхніх дихальних шляхів. Лікування у зазначеному медичному закладі Позивач проходив з 22.09.2022 до 14.10.2022. З 14.10.2022 перебував на стаціонарному лікуванні у ДУ «Головний медичний центр МВС України» з діагнозом: стан після МВТ (06.04.2022), викривлення носової перегородки, вазомоторний риніт. Вищезазначене підтверджується: повідомленням про зверненя потерпілого з приводу нещасного випадку (у тому числі поранення); Актом № 22 розслідування нещасного випадку, затвердженим начальником ГУНП в Донецькій області відь 15.03.2023; довідкою ДП «Український національний центр розбудови миру» № 5558-22 від 07.10.2022; випискою Клінічної лікарні «Феофанія» із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] № 22/2/2841. Згідно довідки ГУ НП в Донецькій області управління кадрового забезпечення № 2766/12/01-2023 від 21.08.2023 старший лейтенант поліції [PERSON] , [INFO] проходить службу у Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області та на теперішній час перебуває на посаді інспектора-снайпера взводу № 1 (швидкого реагування) роти поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Донецькій області. У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй. Відповідно до частини першої статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру. У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tort exception»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою. Визначаючи чи поширюється на РФ судовий імунітет у справі, яка переглядається, суд повинен враховувати таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»). Оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, РФ заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету вказаної країни на цей час немає. У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Тобто, починаючи з 2014 року, відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з РФ. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд повинен врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідальною за спричинену мені моральну шкоду є безпосередньо держава Російська Федерація, збройні формування якої за злочинним наказом свого керівництва 24.02.2022 року умисно вчинили збройну агресію проти України, що змусило Позивача по справі йти на війну, в процесі якої він отримав поранення, пройшов тяжкі бої та оборону м. Маріуполь, перебував під загрозою смерті, катуваннями та знущанням в полоні. В доданих до позовної заяви матеріалах містяться повні відомості про участь Позивача у бойових діях внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, отримане поранення та перебування у полоні, чим йому дійсно спричинено моральні страждання. Безпосередня участь Позивача у бойових діях, мала істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, оскільки за час його перебування у зоні бойових дій на території м. Маріуполь, він неодноразово був свідком загибелі та поранення його товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику поранення та загибелі, сам отримав поранення, зазнавав інших множинних грубих порушень його конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя, адже, він постійно реально сприймав загрозу бути вбитим. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Відповідно до частини третьої статті 85 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії росії проти України в розумінні частини третьої статті 85 ГПК України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні. Обов`язковою умовою покладання відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої. Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на Позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17, постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 686/10520/15-ц. Таким чином, Позивачем у справі на підставі належних та допустимих доказів доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків. Даний спосіб захисту прав Позивача є ефективним з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal V. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьев проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси. Враховуючи наведене, суд зазначає, що вимога Позивача про стягнення з Відповідача суми завданих збитків є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відновлення його порушених прав. Оскільки на час подання позову відсутній уніфікований процес (методологія) подальшого виконання судового рішення та стягнення суми моральної шкоди з держави РФ, існує ймовірність визнання та подальшого виконання судового рішення на території іноземних держав (Європейський Союз, США тощо), тому Позивач просить суд визначити суму позовних вимог у еквіваленті до Євро та доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дату подання позову. Суд зауважує, що визначення валютного еквіваленту зробить процес виконання судового рішення можливим. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь Позивача моральної шкоди у розмірі 20000000,00 грн, що становить 519177,10 євро та 547891,17 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату подання позову. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються Позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Зважаючи на те, що Позивач згідно приписів п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду цим позовом, а також враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 200000,00 грн.

Outcome: approved