Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у серпні 2024 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд ???скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 49018589 від 04.10.2019 14:10:23, [PERSON] , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] , в інтересах якої дії її мама [PERSON] , [INFO] дізналась про смерть батька [PERSON] , який помер [INFO] , та після якого відкрилась спадщина на спадкове майно, що складалося з квартири [ADDRESS] . Звертаючись до нотаріуса задля отримання свідоцтва про право на спадщину, нотаріус повідомив, що бабуся позивача [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на всю квартиру, внаслідок чого у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина. Проте, коли нотаріус почала здійснювати відповідні реєстраційні дії, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виявилося, що спірна квартира вже перереєстрована за новим власником [PERSON] з 03.10.2019, на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2012, однак, 21.05.2019 під час попередньої перевірки спірної квартири, нотаріусом було встановлено, що квартира обліковувалася за спадкодавцем - бабусею позивача. Оскільки спірна квартира була незаконно зареєстрована за відповідачем, позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання зазначеного договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на житлове приміщення та витребування майна з чужого незаконного володіння, внаслідок чого рішенням суду договір купівлі-продажу від 27.01.2012 визнано недійсним. Однак, у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на квартиру було відмовлено, оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири є відповідач. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.20243, визначено головуючого - суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 34-35). Ухвалою судді від 20.08.2024 відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження та витребувано спадкову справу (а.с. 36-38). Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 21.08.2024 після відкриття провадження у справі позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с. 39-40). Ухвалою судді 29.08.2024 після усунення недоліків продовжено розгляд справи (а.с. 46). Ухвалою суду від 18.09.2024 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду (а.с. 120). Позивач у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, натомість 18.09.2024 подала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечила (а.с. 118). Відповідач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 11). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.07.1998, виданого ДП «Будінвестсервіс» фірми «Київінвест» квартира [ADDRESS] в рівних частинах належить [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31.03.2016 державного нотаріуса Дванадцятої КДНК Основенко Л.М. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] відмовлено (а.с. 12). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (а.с. 54). Як вбачається з інформаційної довідки КВ-2019 №16029 від 21.05.2019 КП КМР «КМБТІ», згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] , на праві власності зареєстровано за [PERSON] : 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ДП «Будінвестсервіс» фірми «Київінвест» 08.07.1998, розпорядження №412. Дата проведення реєстрації в Бюро - 20.07.1998, за реєстровим №4857; 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Дванадцятою КДНК 02.03.2011, №4-413. Дата роведення реєстрації в Бюро - 18.03.2011, за реєстровим №4857 (а.с. 13). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2023 договір купівлі-продажу, посвідчений 27.01.2012 державним нотаріусом Другої КДНК Литвиненко Л.В. за реєстровим номером 7-68, визнано недійсним (а.с. 16-23). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.07.2023 державного нотаріуса Дванадцятої КДНК Щербини Я.О. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] відмовлено, у зв`язку з тим, що власником квартири [ADDRESS] є не спадкодавець - [PERSON] , яка померла [INFO] , а інша особа та з наявними арештами на невизначене майно (а.с. 24-25). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав №33535532, тип речового права: право власності; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 49018589 від 04.10.2019 14:10:23, [PERSON] , Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ; документи, подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 7-68, виданий 27.01.2012, видавник Державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В.; власники: [PERSON] (а.с. 26-27). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду частиною 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частина 1 ст. 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23.01.2013 у справі №6-164ц12 та у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №303/6974/16-ц, від 04.06.2020 у справі №760/16793/16-ц, від 15.07.2020 у справі №355/340/17-ц та від 02.09.2020 у справі №522/19969/16-ц, від 16.12.2020 у справі №522/18100/15-ц, від 27.01.2021 у справі №755/10916/18. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №755/5072/17 (провадження №14-100цс19) зазначено, що відповідно до пункту 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 , під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон №1952), державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону №1952 унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України №1952 викладено у новій редакції. Відповідно до п. 3 частини третьої статті 26 Закону України №1952 Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, оскільки рішенням суду договір купівлі-продажу визнано недійсним, а отримати свідоцтва про право власності на спадщину за законом в інший спосіб неможливо. V. Розподіл судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1211 грн 20 коп. судового збору, сплаченого при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved