Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

17 липня 2023 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] , яка підписана адвокатом Єновою Л.М., до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Князєва Ю.А., в якому позивач просить: поновити строк оскарження договору дарування квартири [ADDRESS] з того часу, як позивач дізналася про порушення своїх прав, а саме з 07 липня 2023 року; визнати договір дарування кв. [ADDRESS] , посвідчений 11 березня 2016 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Князєвою Ю.А., реєстраційний номер №168, недійсним та скасувати його реєстрацію. Стягнути з відповідача судові витрати. Позов мотивований тим, що в квітні 2016 відповідач (онук позивача) запропонував їй безкоштовно передати йому належну їй квартиру за що обіцяв надавати щомісячну матеріальну допомогу на харчування, самостійно сплачувати нараховані на квартиру комунальні послуги, оплачувати лікування позивачки та у цілому утримувати та доглядати за нею. Позивачка вважала, що укладення договору утримання буде їй вигідним. 11.03.2016 приватним нотаріусом Князєвою Ю.А. був посвідчений договір дарування кв. [ADDRESS] . При укладенні договору позивачці не роз`яснювались наслідки укладення договору дарування. В договорі не вказано про передачу дарунку, а тому неможливо стверджувати, що передача дарунку відбулась. Цей договір позивачка вважала договором довічного утримання. Відповідач матеріальної допомоги не надавав, позивач змушена була все сплачувати сама. За всі роки позивач отримала ряд захворювань та перенесла тяжку операцію на нозі через ДТП та має висновок про наявність порушення функцій організму, через що не може самостійно пересуватись та самообслуговуватися і потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. Однак відповідач їй не допоміг. 13.06.2023 позивач звернулась до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради щоб отримати довідку про зареєстрованих осіб, однак їй відмовили через те, що вона не є власником. Усно повідомили про наявність договору дарування від 11 березня 2016 року. 07.07.2023 відповідач отримала дублікат договору. Після ознайомлення з ним вона зрозуміла що помилилась щодо його правової природи, прав і обов`язків сторін договору, вважала що підписує договір довічного утримання, що вплинуло на її волевиявлення. Відповідач так і не вступив у права власника, передача квартири фактично не відбулась. Оскільки позивач не мала копії договору дарування та весь цей час помилялась щодо правової природи договору, вважає, що строк оскарження даного договору має бути поновлений, тільки 07 липня 2023 року вона його отримала. Вважає, що вищевказані обставини свідчать про недійсність договору дарування. 25 липня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 08 листопада 2023 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що ініціатором укладення договору була саме позивач і нічого за це не просила. Вона сама знайшла нотаріуса, погодила зустріч і сама обрала вид договору. Нотаріус заздалегідь з нею спілкувався і пропонував укласти договір довічного утримання або заповіт, але вона відмовилась. Всі наслідки укладення договору вона розуміла і бажала їх настання, жодного примусу і обіцянок щодо догляду за нею не було. Позивачка залишилася зареєстрованою у квартирі, відповідач отримав ключі і вселився до квартири, а 20.03.2017 зареєструвався у ній. 22.09.2020 він знявся з реєстрації щоб отримати субсидію, але продовжував там проживати до початку війни 24.02.2022. Коли почалася війна відповідач і позивач виїхали до Республіки Молдова де оселилися разом у м. Кишинів. Відповідач опікується позивачем та підтримує. Після укладення договору нотаріус надала копію позивачу, тому її твердження не відповідають обставинам справи. До того ж сам договір завжди знаходився у квартирі, у якій вони проживають. Декілька разів позивач брала його для оформлення пільг і надавала у різні установи. А не переоформлював відповідач на себе особові рахунки оскільки отримував субсидію та вважав що згодом це зробить, оскільки і так сплачував комунальні послуги. Твердження позивачки про те, що їй не роз`яснювались наслідки укладення договору не відповідають дійсності. Окрім цього, твердження про те, що відповідач не допомагав бабусі є неправдивим. Посилання на те, що позивачка не може самостійно пересуватись не відповідає дійсності, оскільки влітку 2023 року вона самостійно приїжджала в Україну, а потім знову поверталась до Республіки Молдова де й мешкає разом з відповідачем. Вона вільно пересувається і обслуговує себе сама. Дублікат договору їй не був потрібен, оскільки у неї був договір, вона його отримала лише для поновлення строку, тому не можна вважати датою коли позивач дізналась про порушення прав 07.07.2023. В даному випадку відсутні підстави укладення договору під впливом помилки. Висновок від 22.06.2022 про необхідність стороннього догляду був отриманий через 6 років після укладення договору. Обставини щодо обману чи примусу позивача не доведені. Відповідач вважає позовні вимогу необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 15.11.2023 витребувано докази, викликано свідків. 11 грудня 2023 року надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача зазначає, що позивач ніколи не була ініціатором укладення договору дарування, оскільки у неї два онуки і обидва онуки мають в рівних частках одержати її майно після її смерті. Відповідач ще до укладення договору проживав з нею з її дозволу. Ще з того часу він вважав, що піклується про неї, хоча він сплачував за комунальні послуги, якими користувався. З того часу він умовляв позивача укласти договір довічного утримання. Умовивши, він сам знайшов нотаріуса, якого вона бачила лише один раз, нотаріус нічого їй не роз`яснювала, послуги оплачував відповідач, жодних документів позивач не отримала. Довгі роки позивач проживала разом з онуком і не знала що не є власником квартири, сама сплачувала комунальні послуги. Про наявність субсидії позивачу не відомо. Ніякого опікунства відповідач не оформлював. Позивач отримувала допомогу на догляд, а на підставі заяви позивача 18.06.2023 цю допомогу припинено у зв`язку з оформленням допомоги відповідачем з 01.07.2022. Але він так і не подав заяву до управління соціальних виплат і компенсацій і згідно заяви позивача від 04.07.2022 виплату допомоги поновлено. З початком війни позивач дійсно виїхала разом з відповідачем до Молдови. Твердження що відповідач піклується про позивача не підтверджені доказами. 20 грудня 2023 року надійшли заперечення на відзив, в яких зазначає, що під час укладення договору позивач була дієздатною, без вад зору та жодних відхилень, які б могли свідчити про нерозуміння своїх дій. Саме вона обрала нотаріуса для укладення договору, відвезла їй документи. На той час позивачу було 77 років і вона не потребувала стороннього догляду. Також звертає увагу на невідповідність доводів зазначених у позовній заяві, а потім у відповіді на відзив: у позові зазначено що позивач не проживав у спірній квартирі, не отримував ключів, не платив комунальні послуги, а у відповіді на відзив зазначає протилежне. Дійсно відповідач не оформлював опікунства, це було не потрібно. Законність чи незаконність виїзду відповідача за кордон, про що зазначає позивач, не є предметом позову. Позивачка лікується і проживає у Молдові поряд з онуком. Онук (відповідач) працює і за необхідності за її проханням допомагає їй, разом з нею відвідує лікарів. Також відповідач звертає увагу на те, що у позові позивач зазначає, що через вік і хронічні хвороби не може пересуватися самостійно. А у відповіді на відзив нею не заперечується, що вона самостійно у 2023 році їздила з однієї країни до іншої без супроводу і поверталася назад, вирішуючи свої питання. У постанові ВС від 24.10.2018 у справі № 306/1473/16-ц говориться про те, що виникнення суперечностей і конфліктів між дарувальником та обдаровуваним щодо умов використання майна, що було предметом договору дарування, після укладення договору, не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Позивач не надала переконливих доказів на підтвердження того, що в силу похилого віку та безпорадного стану вона не розуміла та не усвідомлювала, який саме насправді документ вона підписала. Існування конфліктних відносин по деяким питанням з обдарованим на теперішній час не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника при укладенні нею правочину у 2016 році та не може бути підставою для його скасування зі спливом значного періоду часу семи років. 15 січня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду, викликано свідків. 01 квітня 2024 року надійшли додаткові пояснення відповідача, в яких викладена думка щодо неналежності та недопустимості поданих після закриття підготовчого провадження доказів. 10 липня 2024 року представником позивача долучено письмові пояснення позивачки, у яких зазначено, що у 2016 році її стан здоров`я значно погіршився внаслідок ДТП у 1997 році, вона практично не могла пересуватись і потребувала сторонньої допомоги. Онук запропонував допомогу і наполіг на укладення договору дарування. При підписанні договору вона з ним не ознайомилась і не знає як називається договір. Після укладення договору онук свої обіцянки не виконує, а його ставлення до позивачки погіршилось, ображав її, знущався над нею, виганяв з квартири. В Молдові все продовжується, з його провини позивачці зробили операцію 15 березня. Стан її здоров`я вкрай тяжкий. Договір вона не бачила, а у червні 2023 року приїхала в місто Миколаїв до стоматолога та на похорони сестри. Для продовження субсидії звернулась в ЦНАП за довідкою, але отримала відмову і тоді зрозуміла що онук її обманув, тому звернулась в суд. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Пояснила, що відповідач з народження жив з батьками і з нею. Після розлучення батьків він залишився жити з нею Після того як став повнолітнім, він проживав по [ADDRESS] . В 1997 році позивач потрапила у дорожньо-транспортну пригоду і отримала тілесні ушкодження зламала стегно та ключицю, ногу. Внаслідок цього їй було важко прибирати. У дорослому віці відповідач приходив до неї, допомагав. В 2016 році позивачці ставало гірше, важко виходити на вулицю, відповідач допомагав їй і запропоновував узаконити допомогу. В березні 2016 року вона була на дачі, поряд дача сестри [PERSON] .. Вона приїхала у місто і з відповідачем вони пішли до нотаріуса. Вона повідомила нотаріусу що хоче щоб [PERSON] (відповідач) доглядав за нею. [PERSON] з помічником нотаріуса пішли у іншу кімнату, принесли договір їй на підпис. Копію договору їй не дали, помічник сказала, що [PERSON] принесе їй копію договору. Потім змінилось ставлення онука (відповідача) до неї, він почав грубити, а вона терпіла оскільки він її онук. Ще у 2019 році вона хотіла побачити договір, але архіваріус нотаріуса сказала їй що вона вже не власник. Всі рахунки оформлені на позивачку. В 2021 році їй потрібна була довідка Ф-3 і вона дізналася що не може її отримати, оскільки не власник. [PERSON] приводив до квартири своїх друзів, вони на кухні вживали алкогольні напої, висловлювались нецензурною лайкою, вона робила зауваження, але онук ображав її. Вона не могла це терпіти і виходила у двір і чекала поки він заспокоїться. [PERSON] сказав що продасть квартиру, тому вона звернулась до суду. На даний час вона і онук проживають в Молдові, вона в гуртожитку, а він у квартирі. Він ображає її, забирає гроші. Вона не бажає залишати своє житло відповідачу і просить визнати недійсним договір дарування. Вона не пам`ятає, що у договорі, який вона підписувала було слово «дарування». Вона підписала договір, оскільки відповідач сказав, що буде доглядати за нею і жити з нею. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відзив. Просила відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та застосовувати строки позовної давності. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого. Судом встановлено, що 11 березня 2016 року укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Князєвою Ю.А., відповідно до якого [PERSON] передає, а [PERSON] приймає квартиру власність безоплатно в якості дарунку. Предметом дарування за цим договором є квартира за [ADDRESS] (сорок). 07 липня 2023 року державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Миколаївської області Шаталюком С.Д. видано дублікат договору дарування [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договору дарування [PERSON] посилалася на те, що помилилася з правовою природою договору дарування, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Позивачем не надано доказів того, що відчужена за договором дарування спірна квартири є єдиним житлом позивача. З матеріалів справи встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач, як і відповідач продовжували проживати у спірній квартирі, сплачували комунальні послуги. Згідно з висновком Лікарської консультативної комісії від 22.06.2022, [PERSON] , [INFO] рекомендовано соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Відповідно до відповіді Управління соціальних виплати і компенсації Заводського району Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради від 07.12.2023 № 3552/09.02.-12, відповідно до заяви від 14.01.2021 [PERSON] призначено допомогу на догляд як одинокій особі, яка досягла 80-річного віку та за висновком ЛКК потребує постійного стороннього догляду. Виплата допомоги здійснювалась з 14.01.2021 по 30.06.2022. Допомогу припинено на підставі заяви заявниці від 18.06.2023 в зв`язку з оформленням онуком допомоги на догляд з 01.07.2022 року. Але [PERSON] не звернувся до управління з заявою про згоду надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі [PERSON] . Згідно заяви від 04.07.2022 [PERSON] поновлено виплату допомоги на догляд з 01.07.2022 року, яку заявниця отримує по теперішній час. У період з 23.02.2022 по 01.03.2022 Миколаївським міським центром соціальних служб проведено оцінку потреб сім`ї, за наслідками якого затверджено висновок, відповідно до якого є підозра до вчинення домашнього насильства, стан задоволення первинних потреб задовільний, онук, з яким проживає [PERSON] . алкозалежний, вчиняє сварки, виражається нецензурною лайкою. Тривалість існування проблем до 3 днів. [PERSON] здатна до самообслуговування, потребує консультування. Відповідно до направлення-виписки №25074, підписаної лікарем Публічної медико-санітарної установи, Республіка Молдова, Мун. Кишинів, перебувала на стаціонарі з 16.10.2023 по 28.10.2023. В терміновому порядку 18.10.2023 було проведено хірургічне втручання. Також позивачем долучено до справи лист направлення на гістопатологічне дослідження 02.ХІ.2023 року [PERSON] , видане лікарем Публічної медико-санітарної установи Республіки Молдова; заяви до поліції м. Кишинів, директору Господарства Меделян Елене Николаевне, мун. Кишинев. Однак,\~вказані вище\~докази не\~підтверджують стан\~здоров`япозивача на час укладення оспорюваного договору та неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Як встановлено з наданих доказів, лише 14.01.2021 [PERSON] звернулась із заявою про призначення їй допомоги по догляду. Так само ці докази не підтверджують, що на час укладення спірного договору позивач потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Посилання представника позивача на виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого за період з 2015-2018 р.н., видану 06.09.2024, суд оцінює критично, оскільки у ній не зазначені хвороби, які б могли свідчити про нерозуміння позивачкою правової природи оспорюваного договору дарування. Роздруківка скріншотів переписки позивача є не достовірними та неналежними доказами, оскільки з них неможливо встановити між ким відбувається переписка, часові межі цієї переписки, а також ця переписка не містить інформацію щодо предмета доказування укладення договору під впливом помилки. Так само не містять інформацію щодо предмета доказування і письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] , надані позивачем, оскільки не містять обставин щодо укладення спірного договору дарування. Окрім цього, у статтях 90-93 ЦПК України встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що у 2016 році у її матері (позивачки) загострились травми та хронічні хвороби, вона погано ходила, часто зверталась в лікарню. Потім відповідач попросився до неї пожити, позивач сказала, що він буде доглядати за нею, зробить ремонт, будуть навпіл сплачувати комунальні послуги. Проте він не платив за комунальні послуги, брав гроші у позивачки і не повертав, не пускав її (свідка) і свого брата до позивачки. В 2017 році з`ясувалось, що він виписав її (свідка) і свого брата з квартири на вул. Комсомольскій, а квартиру продав. Замість цієї квартири купив двокімнатну квартиру, обіцяв прописати у неї, але не прописав. У 2023 році мама (позивачка) пішла оформлювати субсидію, але їй відмовили, оскільки вона не власник. Вона пішла в нотаріальний архів і отримала дублікат договору, з якого дізналась що це договір дарування. До цього і розмов не було про дарування квартири. Відповідач влаштовує п`янки у квартирі, квартира майже зруйнована, він б`є позивачку, вона (свідок) бачила синці, що її мати плаче. З 2016 року це було постійно. У лютому 2022 року після 20:00 год. вона побачила позивачку у дворі і викликала поліцію і службу з протидії насиллю. Наступного дня прийшли працівники служби і на вулиці вони склали акт, оглянули гематоми і запропонували допомогу і сказали іти в поліцію, але вони не пішли бо почалась війна. В квітні 2022 року вона з молодшим сином виїхала в [PERSON] і потім забрали позивачку. Приблизно через місяць позивачка поїхала у м. Миколаїв за [PERSON] . Вона не дочекалась його і сама повернулась у [PERSON] , а він пізніше сам приїхав. Матеріально він не допомагає позивачці, бере гроші з її картки. У неї (свідка) з сином прохолодні, неприязні стосунки, більше його вихованням займалась бабуся. Ці пояснення суд оцінює критично, оскільки свідок пояснила, що у неї з відповідачем неприязні стосунки. Далі, відповідно до відповіді Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 30.08.2023 № 50-ад/50-2013, у період з 2017 року по теперішній час [PERSON] не зверталася до Миколаївського РУП ГУНП з приводу вчинення стосовно неї домашнього насильства. У період з 22.02.2022 по 15.11.2023 [PERSON] перетинала державний кордон України чотири рази на виїзд та тричі на в`їзд (відповідь Адміністрації Державної прикордонної служби України № 91-60216/18/23-Вих від 05.12.2023), що спростовує доводи позивача про незадовільний стан здоров`я. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сестрою позивачки і спілкується з нею. У 2016 році вони були на дачі і позивачка сказала, що їй потрібно у місто, бо [PERSON] подзвонив. Через два дні вона приїхала і сказала, що переписала квартиру онуку (відповідачу). Вона їй сказала, що вона може залишитися без квартири, а позивачка сказала, що [PERSON] не такий. Вона сподівалась, що він буде нормально з нею поводитись і перепише другу квартиру на матір. Відповідач міг прийти додому у стані алкогольного сп`яніння, ображав позивачку. За комунальні послуги платила [PERSON] , тобто вона давала їй (свідку) кошти, а вона зі своєї картки перераховувала. Свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком відповідача. З 1994 року він проживав у квартирі позивача з дружиною і сином, були в добрих стосунках. Після розлучення з дружиною (дочкою позивачки) він продовжував допомагати позиваці на її прохання. В квартирі жили позивач і відповідач, у них були добрі стосунки. Мати відповідача спонукала позивачку продати квартиру. Інший онук позивачки крав гроші, тому позивачка запропонувала оформити квартиру на відповідача за умови, що він буде з нею жити та оберігати від дочки та іншого онука. Відповідач надійний, ніколи агресивно не поводився, водив позивачку у лікарню. Вона розуміла що подарувала квартиру. У 2005-2007 році вона йому казала, що хоче подарувати квартиру відповідачу. В Молдові вона посварилась з онуком. Свідок [PERSON] пояснив, що приходив до відповідача, він жив з бабусею. Про договір дарування відповідач нічого не говорив. Він завжди хвилювався за бабусю, платив за комунальні послуги. Він не конфліктний, не агресивний. Отже свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили намір [PERSON] укласти саме договір дарування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Оцінюючи вище вказані докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. Неприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчать про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочину у 2016 році. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не свідчить про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. \~ \~ \~ \~З досліджених судом доказів убачається, що позивач змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення такого правочину. Крім того, судом не встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу у можливості користування квартирою та вчиняє дії з її виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача. Також суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, де ВС зазначив, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку і при цьому в момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів наявності обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин договору дарування від 11 березня 2016 року, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed