Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] третя особа: Служба у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач надала до суду пояснення в яких позовні вимоги визнала частково, заперечувала щодо стягнення з неї аліментів, розгляд справи просила здійснювати без її участі. Представник третьої особи: Служби у\~справах дітей\~Новоолександрівської сільської\~ради Дніпровського\~району Дніпропетровської\~області до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника. Судом встановлено,\~що сторони\~з 30\~січня 2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 40. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . Спільне сімейне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства припинені, проживають окремо. Згідно із ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Встановлено, що між сторонами відсутні будь-які взаємні сімейно-шлюбні права та обов`язки, оскільки кожен з подружжя почав фактично жити окремим життям. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач на розірвання шлюбу згодна, суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі та суперечили б інтересам обох з подружжя. На підставі наведеного, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки сім`я сторін носить формальний характер і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Встановлено, що на даний час спільна дитина сторін [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком. В той же час судом встановлено, що батьками не вирішувалось питання щодо визначення місця проживання дитини і спір з цього питання між ними відсутній. [PERSON] проживає окремо від дитини. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 12 серпня 2024 року, складеним начальником служби у справах дітей Новоолександрівської сільської ради [PERSON] та провідним спеціалістом [PERSON] встановлено, що [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] та позивачем створені усі необхідні умови для життя та розвитку дитини. Відповідно до ч.1, 2 та 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За загальним\~правилом за\~відсутності спору\~щодо того\~з ким\~із батьків\~будуть проживати\~неповнолітні діти\~суд може\~вирішити питання\~про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. На вказаній відмінності визначення місця проживання дитини при наявності спору між батьками від залишення дитини з одним із батьків при відсутності спору наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19). Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Відповідачка не подавала до суду своїх заперечень щодо проживання спільного сина разом із батьком. Крім цього, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні, однак відповідачка не надає добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Разом з тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів, який набрав чинності 08 липня 2017 року, до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України внесено зміни, згідно яких розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини. Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132). Так, ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява №44647/98). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, зокрема факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. На підставі ч. 1 ст. 160 СК України, оскільки спору між батьками відносно місця проживання їх спільної дитини немає, суд, враховуючи, що дитина [PERSON] , [INFO] постійно проживає з батьком та знаходиться на його утриманні, суд вважає, що дитину [PERSON] , [INFO] слід залишити проживати із батьком. Аналізуючи зібрані у цій справі докази у їх сукупності, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] шляхом розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , встановлення факту самостійного виховання та утримання [PERSON] неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] та стягнувши аліменти з відповідачки на утримання дитини у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 10 червня 2024 року, що забезпечить дитині гарантовані статтею 3 Конвенції про права дитини гарантії захисту та піклування.

Outcome: approved