Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

У січні 2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив позбавити його батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей. Рішенням суду у вересні 2017 року шлюб між ними було розірвано. Відповідач вихованням та утриманням дітей не займається, матеріально їх не забезпечує, нехтує своїми батьківськими обов`язками, тому з метою захисту прав дітей, позивач змушена звернутись до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, наполягали на позбавленні відповідача батьківських прав відносно дітей. Відповідач та представник органу опіки, ІІІ особа, в судове засідання не прибули, належним чином повідомлені про слухання справи, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, у зв`язку з чим розгляд справи проведено у їхній відсутності. Причини повторної неявки відповідача невідомі, своїм правом на подання до суду будь-яких заперечень щодо змісту і вимог позовної заяви або відзиву, він не скористався. Клопотань, які б свідчили про зацікавленість відповідача у розгляді справи, матеріали справи не містять. Заслухавши пояснення присутніх, дослідивши матеріали справи і надані докази, суд приходить наступного висновку. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ст.7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дитині для повного, гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння (Закон України «Про охорону дитинства»). Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Виховання дитини обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, крім інших, один з батьків (ст.165 СК України). Судом встановлено, що з 24.04.2008 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалось, у зв`язку з чим шлюб був розірваний рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду №285/2410/17 від 14.09.2017. Місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] судом було вирішено залишити проживати разом із матір`ю. Згідно довідки Стриївської сільської ради Звягельського району №470 від 01.12.2023 місце реєстрації дітей та позивача в даній справі - [ADDRESS] . [PERSON] є ученицею 7 класу Суслівського ліцею Стриївської сільської ради, її батько не цікався шкільним життям доньки, не відвідував батьківські збори та не підтримував зв`язків з класним керівником та адміністрацією школи; зі слів матері, участі у вихованні дітей не приймає (довідки директора ліцею №02-14/90, 02-14/89 від 01.12.2023). На підставі виконавчого листа №285/2409/17 від 25.10.2017 з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 750 грн на кожну дитину щомісячно. У зв`язку з несплатою [PERSON] аліментів у нього виникла заборгованість, яка станом на листопад 2023 року становила 114694,84 грн. Орган опіки та піклування у своєму висновку від 24.11.2023 вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно його неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, якому передувала виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, позивачем були вжиті усі можливі заходи та міри з метою захисту інтересів дітей щодо їх права на батьківське піклування. Конституцією України (ст.51) визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У Принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ст.3 Конвенції про права дитини наголошує, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню їх інтересів. Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків (ст.164 СК України). Це є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька, матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Безумовно, інтереси дитини є надзвичайно важливими, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, і позбавлення останніх батьківських прав є крайнім, виключним та надзвичайним способом впливу на них. Матеріалами справи підтверджено та не спростовано беззаперечними доказами, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, переклавши всю відповідальність за життя своїх дітей на їх матір, що суд сприймає як свідоме нехтування своїми обов`язками. Неможливість активної участі батька в житті своїх дітей не спричинена об`єктивними причинами і таку його поведінку, на думку суду, змінити у кращу сторону наразі неможливо. У липні 2021 року позивач зверталась до суду з аналогічним позовом до відповідача, в задоволенні якого, враховуючи заперечення зі сторони останнього, судовим рішенням №285/3813/21 від 15.02.2022 було відмовлено та повідомлено [PERSON] про необхідність зміни ставлення до виховання сина [PERSON] та доньки [PERSON] . З моменту ухвалення рішення суду минуло більше 2 років, однак, як встановлено з матеріалів справи, відповідач жодним чином не змінив своє відношення до дітей та продовжує нехтувати своїми батьківськими обов`язками, не цікавиться їх життям, матеріально не забезпечує. Окрім того, в березні 2024 року відповідач був засуджений за ч.1 ст.164 КК України, за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів) [PERSON] та[PERSON] . Дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню спірного питання. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. Будучи допитаними судом в присутності психолога шістнадцятирічний [PERSON] та тринадцятирічна [PERSON] , пояснили, що батько не цікавиться їхнім життям, не телефонує їм, при зустрічі не вітається. У них відсутня прихильність до батька, з яким протягом тривалого часу було припинене спілкування. У справі «Ген та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право дитини висловлювати власні погляди (небажання бачитись дитини з одним із батьків) не потрібно тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю. Враховуючи думку дітей, суд розуміє обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в них. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Странд Лоббен та інші проти Норвегії зазначено, що коли інтереси дитини суперечать інтересам батьків, органи влади повинні встановлювати справедливий баланс цих інтересів, при цьому особливе значення надається найкращим інтересам дитини. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Обставину, про яку стверджує сторона, потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідач не надав суду докази, які б спростовували обставини, викладені у позовних вимогах. Розуміючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків; враховуючи положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»; те, що між дітьми та батьком дійсно втрачений сталий емоційний зв`язок; за відсутності будь-яких заперечень з боку відповідача суд вважає доведеним факт його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітніх сина й доньки, а позовні вимоги [PERSON] про позбавлення його батьківських прав - обґрунтованими. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. З відповідача також належить стягнути судовий збір на користь позивачки при подачі нею позову в сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved