Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

26 лютого 2022 р. [PERSON] звернувся до Карлівського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з [PERSON] , [INFO] (ІПН [NUMBER] ), на користь [PERSON] , [INFO] (ІПН [NUMBER] ) суму грошового боргу у розмірі 1000000,00 (один мільйон) грн. отриману нею особисто 11.02.2022 року за договором позики. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , (ІПН [NUMBER] ), на користь [PERSON] , [INFO] , (ІПН [NUMBER] ) судовий збір в сумі 10000 грн. та витрати на послуги представника - адвоката за фахом в сумі 12600 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував, що 11 лютого 2022 року, [PERSON] , [INFO] (ІПН [NUMBER] ), дав в борг грошові кошти в сумі 1000000,00 (один мільйон) грн. дружині свого племінника [PERSON] , [INFO] (ІПН [NUMBER] ), як вона повідомила, для придбання у власність квартири. Гроші їй були потрібні терміново, оскільки саме в цей день, як вона повідомила, необхідно було внести вартість квартири. 11.02.2022 року близько 9:00 години ранку позивач зустрівся з [PERSON] у приміщенні філії ТВБВ АТ «Ощадбанк» № 10016/031 , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки у цьому відділенні АТ «Ощадбак» у позивача був наявний депозитний рахунок згідно укладеного договору № 19570637317 на вклад «Мій пенсійний депозит» від 11 лютого 2020 року, на якому знаходились (обліковувались) кошти в сумі 1633800,00 ( Один мільйон шістсот тридцять три тисячі вісімсот грн. 00 коп.), які мав право зняти з рахунку станом саме на 11.02.2022 р. На підставі заяви позивача на видачу готівки №1957063731 від 11.02.2022 р. [PERSON] , як вкладнику, 11.02.2022 р. були виплачені у відділені АТ«Ощадбанк» № 10016/031 кошти в сумі 1633800,00 ( Один мільйон шістсот тридцять три тисячі вісімсот грн. 00 коп.) у повному обсязі, які рахувались по договору. Після зняття зазначеної суми грошових коштів позивач передав 1000000,00 (один мільйон) грн. [PERSON] , за домовленістю з нею, що вона поверне грошові кошти у повному обсязі не пізніше ніж через шість місяців, про що остання повинна була надати відповідну розписку, але за браком часу в цей день, таку розписку [PERSON] пообіцяла надати в інший день. І дійсно 13.02.2022 р. [PERSON] особисто надала позивачу розписку, яка по змісту була простою письмовою формою договору позики. У зазначеній розписці нею власноручно було підтверджено, що вона взяла у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 1000000,00 (один мільйон) грн. на покупку квартири та зобов`язується повернути їх не пізніше ніж через шість місяців. На початку серпня 2022 р. позивач нагадав [PERSON] , що уже підходе час повернути грошові кошти, які вона брала в борг. Під час такої розмови [PERSON] повідомила, що вона збирається на заробітки за кордон і попросила почекати ще півроку, запевняючи, що вона обов`язково поверне всю суму, яку заборгувала. 15.08.2022 р. [PERSON] розірвала шлюб із племінником [PERSON] про що є рішення Карлівського районного суду Полтавської області і залишила постійне місце проживання у м. Карлівка, але при цьому повідомила позивача перед від?їздом, що повернеться із заробітків і поверне борг. Через півроку, позивач знову у телефонному режимі звернувся до [PERSON] та попрохав повернути грошові кошти, які вона взяла в борг 11.02.2022 року під розписку, але остання заявила, що вона на теперішній час нічого повертати не має можливості та вкотре попрохала почекати ще півроку. Щоб змусити [PERSON] повернути борг позивач звернувся з заявою до відділення поліції у м. Карлівка, але 07.12.2023 року отримав відповідь № 14153/115/125/01/12-2023 за підписом начальника відділення, де констатується про встановлення факту надання [PERSON] в борг [PERSON] грошових коштів в сумі 1000000,00 (один мільйон) грн., але остання 05.11.2023 року виїхала за межі України і даних про її повернення не існує. Поліція не змогла допомогти. Зміст розписки [PERSON] про факт отримання нею коштів 13.02.2020 р. не узгоджується зі змістом договору № 19570637317, оскільки 11.02.2020 р. позивач уклав вказаний договір № 19570637317 на вклад «Мій пенсійний депозит», поклав всі наявні у позивача на той час грошові кошти у сумі 1121200,00 грн. ( один мільйон сто двадцять одну тисячу двісті гривень) під прописаний в договорі відсоток без права їх зняття протягомкалендарного року. Отже за жодних умов позивач не мав можливості зняти грошові кошти і передати їх у борг [PERSON] [INFO] , тобто через два дні, як поклав на депозитний рахунок. Факт зняття готівки особисто, клієнтом [PERSON] , в сумі 1633800,00 (Один мільйон шістсот тридцять три тисячі вісімсот грн. 00 коп.) о 9:31:34 саме 11.02.2022 року підтверджується і випискою руху коштів по рахункам виконавця з Філії Полтавське АТ «Ощадбанк». Всі фінансові операції з власними коштами проводив виключно 11.02.2022 р., так як гроші в банк він вкладав з метою отримання прибутку під відсоток, тому за договором вони повинні на рахунку знаходитись не менше ніж півроку або рік. Таким чином підсумовуючи вище наведене, очевидним є факт, що кошти в сумі 1000000,00 (один мільйон) грн. на придбання квартири [PERSON] дійсно отримала від [PERSON] , виключно 11.02.2022 року, а не в іншу дату і факт отримання готівки в сумі 1000000,00 (один мільйон) грн. на придбання квартири підтверджується і самим текстом власноручно написаної розписки [PERSON] де змінена лише її дата та рік. Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 28.02.2024 року цивільну справу №531/462/24 за позовом [PERSON] , за участі представника позивача адвоката Козленка Олексія Миколайовича, до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики передано на розгляд до Октябрського районного суду м.Полтави Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 14.03.2024 року відкрито провадження про справі та призначено підготовче судове засідання. 12.07.2024 року від представника відповідача надійшло пояснення, в обґрунтуванні якого вказав, що позивач повністю заперечує факт отримання коштів від позивача у тому разі і в той час (11.02.2022), який ним зазначено в позові. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 12.07.2024 року закрито підготовче судове засідання. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у змісті позовної заяви, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову. Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані письмові докази, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 11 лютого 2022 року, [PERSON] , [INFO] (ІПН [NUMBER] ), дав в борг грошові кошти в сумі 1000000,00 (один мільйон) грн. дружині свого племінника [PERSON] , [INFO] (ІПН [NUMBER] ), як вона повідомила, для придбання у власність квартири. Гроші їй були потрібні терміново, оскільки саме в цей день, як вона повідомила, необхідно було внести вартість квартири. 11.02.2022 року близько 9:00 години ранку позивач зустрівся з [PERSON] у приміщенні філії ТВБВ АТ «Ощадбанк» № 10016/031 , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки у цьому відділенні АТ «Ощадбак» у позивача був наявний депозитний рахунок згідно укладеного договору № 19570637317 на вклад «Мій пенсійний депозит» від 11 лютого 2020 року, на якому знаходились (обліковувались) кошти в сумі 1633800,00 ( Один мільйон шістсот тридцять три тисячі вісімсот грн. 00 коп.), які мав право зняти з рахунку станом саме на 11.02.2022 р. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією, висловленою 31 жовтня 2018 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18 (ЄДРСРУ № 77587120) при дослідженні питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Як стверджує позивач, відповідач ні у визначений договором строк, ні у подальшому, суму позики не повернула, на підтвердження чого надав оригінал боргової розписки (а.с.9). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц, провадження № 61-20376св18. Саме так застосовано норми матеріального права Верховним Судом в постанові від 14 серпня 2019 року по справі № 195/1784/14-ц (провадження № 61-31437св18). Згідно зі ст.78 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що за борговою розпискою від 11 лютого 2022 року відповідач [PERSON] підтвердила отримання грошових коштів в сумі 1000000,00 (один мільйон) грн. та обов`язок по їх поверненню не пізніше ніж через шість місяців. За змістом частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Тобто, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які вливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила би у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до пунктів 12, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Факт складення розписки у інший день, який би не відповідав даті її написання, відповідачем не доведено. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця. З врахуванням зазначених вище мотивів суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 26.09.2018 року у справі №483/1953/16-ц, від 31.10.2018 року при розгляді справи №707/2606/16ц. Так, згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати, сплачені позивачем при зверненні до суду із відповідним позовом, які складаються із судового збору у розмірі 10000 грн. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Таким чином суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. При цьому суд зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція була викладена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 листопада 2021 року по справі № 922/449/21 та від 3 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19. Отже, суд вважає за необхідне стягнути витрати на професійну правничу допомогу з огляду на співмірність та вважає за необхідне стягнути їх у розмірі 12600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved