Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] та [PERSON] звернутися до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до АТ «Укрзалізниця» в особі Виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція Залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» та просили суд: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № ДН-З-01/1630 від 14.12.2021 року про відсторонення від роботи [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за період відсторонення від роботи, починаючи з 14.12.2021 року по день ухвалення рішення судом в розмірі середньоденного заробітку за кожен день відсторонення від роботи; визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № ДН-З-01/1631 від 14.12.2021 року про відсторонення від роботи [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за період відсторонення від роботи, починаючи з 14.12.2021 року по день ухвалення рішення судом в розмірі середньоденного заробітку за кожен день відсторонення від роботи. Стягнути з відповідача на користь позивачів понесені судові витрати. Свої вимоги позивачі мотивували тим, що на початку грудня 2021 року позивачів було попереджено відповідачем про можливе відсторонення від роботи без збереження заробітної плати в разі неотримання профілактичного щеплення проти COVID-19, як працівників підприємства, що включене до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. 06.12.2021 року позивачами подано відповідачу свої письмові заперечення проти відсторонення від роботи. 16.12.2021 року позивачами отримано відповідь відповідача з аргументацією його позиції щодо вимог про проходження щеплення проти COVID-19, та відсторонення від роботи в разі його відсутності. Наказами відповідача №ДН-3-01/1630 та ДН-3-01/1631 від 14.12.2021 року позивачів було відсторонено від роботи з 14.12.2021р. без здійснення нарахування заробітної плати до моменту усунення причин відсторонення. Зазначені накази відповідача №ДН-3-01/1630 та ДН-3-01/1631 від 14.12.2021 позивачі вважають незаконним, такими, що підлягають скасуванню. Вказують, що оскільки накази про відсторонення від роботи прийняті не у законний спосіб, є безпідставними та суперечать законодавству то безпідставною є й невиплата заробітної плати в період незаконного відсторонення. Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.01.2022 року цивільну справу № 389/108/22 передано за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси. Ухвалою Примормького районного суду міста Одеси від 03.03.2022 року цивільну справу №389/108/22 передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколову О.М. Згідно з ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.09.2022 року позов [PERSON] , [PERSON] до АТ «Укрзалізниця» Виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція Залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про визнання незаконними та скасування наказів про відсторонення від роботи та стягнення невиплаченої заробітної плати за період відсторонення від роботи, залишено без руху. 10.01.2023 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 29.09.2022 року позивачем усунуто вказані недоліки. Усуваючи недоліки позивачі уточнили зміст позовних вимог та просили суд, визнати незаконними накази відповідача № ДН-З-01/1630, ДН-З-01/1630 від 14.12.2021 року про відсторонення від роботи [PERSON] та [PERSON] . Стягнути з відповідача на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за період відсторонення від роботи, починаючи з 14.12.2021 року по 08.03.2022 року в розмірі 12 576,98 грн. Стягнути відповідача на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за період відсторонення від роботи, починаючи з 14.12.2021 року по 08.03.2022 року в розмірі 29 680, 77 грн. Стягнути з відповідача на користь позивачів понесені судові витрати. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін відкрито провадження та призначено судове засідання та роз`яснено відповідачу право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали надати відзив на позовну заяву. Позивачі в судове засідання не з`явилися, про місце день і час розгляду справи повідомлялися належним чином, разом з тим, в матеріалах справи міститься заява від позивачів, про розгляд справи у їх відсутність, вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, матеріалами справи встановлено, що [PERSON] (далі - позивач 1), перебуває у трудових відносинах з Знам`янською дирекція Залізничних перевезень Одеської залізниці, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 27.03.1989 р. /а.с. 23-25/. [PERSON] (далі - позивач 2), перебуває у трудових відносинах з Знам`янською дирекція Залізничних перевезень Одеської залізниці, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 05.08.1984 р. /а.с. 20-22/. Як вбачається із матеріалів справи, на початку грудня 2021 року позивачів Знам`янською дирекцією залізничних перевезень Одеської філії АТ «Укрзалізниця» було попереджено про можливе відсторонення від роботи без збереження заробітної плати в разі неотримання профілактичного щеплення проти COVID-19, як працівників підприємства, що включене до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. 06.12.2021 року позивачем 1 та позивачем 2 подано Керівнику Знам`янської дирекції залізничних перевезень Одеської філії АТ «Укрзалізниця» свої письмові заперечення проти відсторонення від роботи, /а.с. 10,15/. 16.12.2021 року позивачами отримано відповідь від Виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція Залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» з аргументацією його позиції щодо вимог про проходження щеплення проти COVID-19, та відсторонення від роботи в разі його відсутності /а.с.11-12, 16-17/. Так, наказом №ДН-3-01/1631 від 14.12.2021 року в.о. начальника виробничого підрозділу ««Знам`янська дирекція Залізничних перевезень» Філоновського Вячеслава «Про відсторонення від роботи», [PERSON] ,відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 14.12.2021 року до моменту усунення причин відсторонення /а.с.9/. Наказом №ДН-3-01/1630 від 14.12.2021 року в.о. начальника виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція Залізничних перевезень» Філоновського Вячеслава «Про відсторонення від роботи», [PERSON] , відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 14.12.2021 року до моменту усунення причин відсторонення /а.с. 7/. Наказом № ДН-З-01/358 від 09.03.2022 року начальника дирекції Володимира Матвієнка «Про допуск до роботи» допущено до роботи [PERSON] з 09.03.2022 року; визнано таким, що втратив чинність наказ в.о. начальника виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція Залізничних перевезень» від 14.12.2021 року №ДН-З-01/1631 «Про відсторонення від роботи» /а.с. 84/. Наказом № ДН-З-01/357 від 09.03.2022 року начальника дирекції Володимира Матвієнка «Про допуск до роботи» допущено до роботи [PERSON] з 09.03.2022 року; визнано таким, що втратив чинність наказ в.о. начальника виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція Залізничних перевезень» від 14.12.2021 року №ДН-З-01/1630 «Про відсторонення від роботи» /а.с. 85/. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України). Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України). Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України). Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що: «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки». Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Отже, враховуючи викладену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд приходить до висновку, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Разом з тим, суд вважає, що відсторонення позивачів від роботи не можна вважати нагально необхідним та пропорційним легітимній меті втручання в їх право на повагу до приватного життя з огляду на таке. Так, при вирішенні справи слід перевірити та оцінити загрози, які потенційно на роботі може нести невакцинований працівник, зокрема, чи може таке призвести до зараження працівників та/або поширення ними інфекційних хвороб. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Так, при зверненні із позовом позивачі посилалися, між іншім, на те, що їх відсторонення від роботи з 14.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує їх право на працю. Як вбачається з матеріалів справи, застосування до позивачів такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки відповідачем виконуваних ними трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Відповідач не довів жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачів від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самих позивачів. Суд враховує, що згідно ч. 1, ч. 2 ст. 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Відповідно до ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. За змістом ст. 60 Конституції України, ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. За віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивачів в частині визнання незаконним наказів про відсторонення від роботи та якими доказами вони підтверджуються, суд прийшов до висновку, що позивачів було відсторонено від роботи без законних на те підстав, тому оспорюванні накази № ДН-З-01/1630 та № ДН-З-01/1631 від 14.12.2021 року в.о. начальника виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція Залізничних перевезень» Філоновського Вячеслава «Про відсторонення від роботи», [PERSON] та [PERSON] , позивачів по справі, без збереження заробітної плати з 14.12.2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 підлягають визнанню незаконними. Що стосується вимог позивачів про стягнення з відповідача на їх користь невиплаченої заробітної плати за період відсторонення від роботи, починаючи з 14.12.2021 року по 08.03.2022 року, суд вказує наступне. Судом установлено, що наказом № ДН-З-01/358 від 09.03.2022 року начальника дирекції Володимира Матвієнка «Про допуск до роботи» допущено до роботи [PERSON] з 09.03.2022 року; визнано таким, що втратив чинність наказ в.о. начальника виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція Залізничних перевезень» від 14.12.2021 року №ДН-З-01/1631 «Про відсторонення від роботи» /а.с. 84/; наказом № ДН-З-01/357 від 09.03.2022 року начальника дирекції Володимира Матвієнка «Про допуск до роботи» допущено до роботи [PERSON] з 09.03.2022 року; визнано таким, що втратив чинність наказ в.о. начальника виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція Залізничних перевезень» від 14.12.2021 року №ДН-З-01/1630 «Про відсторонення від роботи» /а.с. 85/. Так, матеріалами справи встановлено, що відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) виданої АТ «Українська залізниця» Регіональна філія «Одеська залізниця» ВП «Знам`янська дирекція залізничних перевезень» від 04.01.2023 року середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 486,57 грн. /а.с. 80-81/. Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) виданої АТ «Українська залізниця» Регіональна філія «Одеська залізниця» ВП «Знам`янська дирекція залізничних перевезень» від 04.01.2023 року середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 206,1 грн. /а.с. 82-83/. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України). Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19.) У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати». Разом з тим, судом встановлено, що в період з 14.12.2021 року - дня відсторонення від роботи позивачів, останнім призупинено виплату заробітної плати, що не спростовано відповідачем. Оскільки судом встановлено, що в порушення вимог ст. 46 КЗпП України право, позивачів по справі, на працю з відповідною оплатою безпідставно порушене шляхом видання неправомірних наказів від 14.12.2021 року № ДН-З-01/1630 та № ДН-З-01/1631 «Про відсторонення від роботи», тому з метою ефективного захисту порушених прав позивачів, виконуючи завдання цивільного судочинства щодо справедливого вирішення справи по суті, у зв`язку із визнанням неправомірними зазначених наказів про відсторонення підлягає відновленню право позивачів на отримання заробітної плати за період відсторонення, а тому суд вважає за необхідне стягнути з АТ «Укрзалізниця» в особі Виробничого підрозділу «Знам`янська дирекція Залізничних перевезень» Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» невиплачену заробітну плату за період відсторонення від посади, починаючи з 14.12.2021 року по 08.03.2022 року, включно по кожному з позивачів. \\Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. В силу пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, відповідно до розрахунку позивача 1 невиплачена заробітна плата за період відсторонення від роботи, а саме з 14.12.2021 року по 08.03.2022 року складає - 29 680,77 грн. Відповідно до розрахунку позивача 2 невиплачена заробітна плата за період відсторонення від роботи, а саме з 14.12.2021 року по 08.03.2022 року складає - 12 576,98 грн. Вказані розрахунки відповідачем не заперечувалися, у встановленому законом порядку не спростовані. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору на користь кожного з позивачів. На підставі наведеного,

Outcome: approved