Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] за допомогою системи «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 153000 грн, третя особа - АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», в обґрунтування якого зазначив, що слідчим управлінням ГУ НП в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022078040000742 від 29 липня 2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364-1 КК України, ч. 4 ст. 190 КК України, ч. 4 ст. 185 КК України, ч. 4 ст. 191 КК України, ч. 3 ст. 190 КК України, ч. 4 ст. 190 КК України, ч. 1 ст. 366 КК України, ч. 2 ст. 366 КК України, ч. 1 ст. 200 КК України, ч. 4 ст. 191 КК України, ч. 2 ст. 366 КК України, ч. 1 ст. 388 КК України, ч. 4 ст. 191 КК України, ч. 2 ст. 222 КК України, ч. 3 ст. 206-2 КК України, ч. 1 ст. 384 КК України, ч. 1 ст. 192 КК України. Предметом вище вказаних злочинів є матеріальні цінності позивача (грошові кошти, обладнання і т.д.). Згідно даних виписки по рахунку [PERSON] громадянин [PERSON] , отримав без достатньої правової підстави грошові кошти у загальному розмірі 153000,00 грн. 01.06.2024 року, з метою врегулювання виниклих правовідносин без звернення до суду, позивач надіслав на адресу проживання [PERSON] вимогу, в якій просив надати в триденний строк на електронну пошту [INFO] підстави отримання коштів: - договори, спрямовані на передачу майна (купівля/продаж, дарування, позі поставка та інші); - договори про виконання робіт (будівельний підряд та інші); - договори про надання послуг (перевезення, зберігання та інші). Проте, станом на день звернення до суду з позовом [PERSON] грошові кошти не повернув, як і не спростував наданими документами наявність підстав отримання вказаних коштів відповідачем з, імовірно, виниклих договірних правовідносин між сторонами. Таким чином, позивач вважає, що відповідач отримав 153000,00 грн. без достатньої правової підстави та зобов`язаний їх повернути на підставі ст. 1212-1213 ЦК України. Позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті гроші в сумі 153000,00 грн. У відзиві на позовну заяву [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що доводи позивача про нібито безпідставне отримання коштів відповідачем не підтверджені жодними матеріалами справи, а є лише його пропущеннями. Наданні позивачем докази у вигляді відомостей Банку відносно перерахування грошових коштів з рахунку позивача на рахунок відповідача лише є підтвердженням того, що на вказаних рахунках відбувались фінансові операції. У відповіді на відзив на позовну заяву [PERSON] зазначив, що відповідач разом з відзивом на позовну заяву не надав доказів наявності достатніх підстав для отримання коштів, а саме договорів, спрямованих на передачу майна (позика, купівля/ продаж, дарування, поставка); договорів про виконання робіт (будівельний підряд); договорів про надання послуг (перевезення, зберігання тощо). Таким чином, грошові кошти набуті відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню позивачу в порядку ст. 1212-1213 ЦК України. У запереченні на відповідь на відзив на позовну заяву [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , зазначив, що позивач сплатив відповідачу кошти, знаючи, що на його думку між ним та відповідачем відсутнє зобов`язаний (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливого (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти протягом квітня 2022 року, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 4 платежі. У призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є поповнення карткового рахунку відповідача. Оскільки, як вважає позивач, він не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем щодо запозичених коштів, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом квітня 2022 року, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Посилаючись на актуальну судову практику Верховного Суду, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 05 червня 2024 року відмовлено [PERSON] у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 10 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання. Ухвалою суду від 04 липня 2024 року за клопотанням позивача витребувано у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» (04082, м. Київ, вул. Автозаводська буд. 54/19) належним чином засвідчений витяг з рахунку [NUMBER] , код банку 322001 АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», відкритого на ім`я [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] , місце реєстрації проживання: [ADDRESS] ) за 07.04.2022 року, 06.04.2022 року, 05.04.2022 року, 04.04.2022 року, для огляду в судовому засіданні та долучення до матеріалів справи. 22 липня 2024 року до суду від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» надійшов лист, відповідно до якого номер рахунку (IBAN) [NUMBER] , що зазначено в ухвалі, не вірний та не обліковується за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . В судове засідання сторони не з`явилися, позивач та представник відповідача надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що у квітні 2022 року з банківського рахунку [PERSON] № [NUMBER] , відкритого у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», було здійснено перекази грошових коштів отримувачу [PERSON] , які були здійснені наступним чином: 07.04.2022 року переказ у сумі 60000,00 грн, 06.04.2022 року переказ у сумі 40000,00 грн., 05.04.2022 року переказ у сумі 36000,00 грн., 04.04.2022 року переказ у сумі 17000,00 грн, що підтверджується Випискою по рахунку № [NUMBER] за період 01.01.2021 - 19.11.2022, виданою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК». Як зазначає позивач та визнає відповідач, враховуючи зміст відзиву на позовну заяву, заперечення на відповідь, а також клопотання від 19.09.2024, кошти у загальному розмірі 153000,00 грн були зараховані на рахунок [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . 01 червня 2024 року [PERSON] засобами поштивого зв`язку (номер відправлення в АТ «УКРПОШТА» 6110100794065) на адресу [PERSON] надіслав Вимогу № 9/24, в якій зазначив, що слідчим управлінням ГУ НП в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022078040000742 від 29 липня 2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364-1 КК України, ч. 4 ст. 190 КК України, ч. 4 ст. 185 КК України, ч. 4 ст. 191 КК України, ч. 3 ст. 190 КК України, ч. 4 ст. 190 КК України, ч. 1 ст. 366 КК України, ч. 2 ст. 366 КК України, ч. 1 ст. 200 КК України, ч. 4 ст. 191 КК України, ч. 2 ст. 366 КК України. ч. 1 ст. 388 КК України, ч. 4 ст. 191 КК України, ч. 2 ст. 222 КК України, ч. 3 ст. 206-2 КК України, ч. 1 ст. 384 КК України, ч. 1 ст. 192 КК України. Предметом вище вказаних злочинів с матеріальні цінності потерпілого [PERSON] (грошові кошти, обладнання і т.д.). Згідно даних виписки АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» по рахунку [PERSON] [NUMBER] , громадянин [PERSON] , отримав: 1) 07.04.2022 року переказ власних коштів, отримувач [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] у сумі 60000,00 грн.; 2) 06.04.2022 року переказ власних коштів, отримувач [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] у сумі 40000,00 грн.; 3) 05.04.2022 року переказ власних коштів, отримувач [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] у сумі 36000,00 грн.; 4) 04.04.2022 року переказ власних коштів, отримувач [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] у сумі 17000,00 грн. [PERSON] просив надати в триденний строк на електронну адресу [INFO] підстави отримання грошових коштів, а саме засвідчені копії цивільно-правових договорів: - договори, спрямовані на передачу майна (купівля/продаж, дарування, позі поставка та інші); - договори про виконання робіт (будівельний підряд та інші); - договори про надання послуг (перевезення, зберігання та інші). У разі відсутності вище вказаних підстав отримання грошових коштів, [PERSON] просив перерахувати (повернути) суму 153000,00 грн. в триденний строк на рахунок [NUMBER] АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», [PERSON] . Зазначив, що у разі невиконання вимоги або залишення вимоги без відповіді, він буде змушений звернутися до суду. Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем позивачу грошових коштів, у розмірі 153000,00 грн, отриманих 04-07 квітня 2022 року. [PERSON] вважає, що [PERSON] набув за його рахунок грошові кошти у розмірі 153000,00 грн без достатньої правової підстави, зокрема за відсутності будь-яких цивільно-правових зобов`язань між сторонами, а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 1212 ЦК України. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно зі змісту частини першої статті 1212 ЦК України отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Аналіз статті 1212 ЦК України і змісту цього інституту цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року у справі № 212/3593/16-ц, провадження 61-60св17, від 20 березня 2019 року у справі № 634/727/16-ц, провадження № 61-21749св18). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. У справі, що розглядається, [PERSON] здійснив переказ грошових коштів [PERSON] , знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу неодноразово, а саме з 04 до 07 квітня 2022 року різними сумами було здійснено 4 платежі. Оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, на чому акцентує увагу позивач, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі неодноразово, що виключає наявність помилки в його діях, поведінка позивача щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Доводи позивача про те, що відповідач набув грошові кошти безпідставно, а саме внаслідок злочинних дій з його банківським рахунком, всупереч ч. 6 ст. 81 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях, та на теперішній час не підтверджені жодним належним, допустимим та достовірним доказом, як того вимагає ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Долучені позивачем до позовної заяви докази, а саме витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29 липня 2022 року по кримінальному провадженню № 12022078040000742, копія протоколу допиту свідка [PERSON] , є неналежними доказами, оскільки не містять відомостей щодо наявності або відсутності підстав для набуття відповідачем за рахунок позивача грошових коштів у розмірі 153000,00 грн, враховуючи відсутність в матеріалах справи вироку суду в кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження, якими було би встановлено обставини вчинення кримінального правопорушення щодо [PERSON] та незаконного набуття грошових коштів [PERSON] , що в свою чергу є підставою для стягнення грошових коштів відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 1212 або ст. 1166 ЦК України. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення в порядку ст. 1212-1213 ЦК України з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 153000,00 грн.

Outcome: dismissed