Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

Комунальне підприємство\~теплових мереж\~«Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської\~міської ради\~(далі\~ КПТМ\~«Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР)\~звернулося до\~суду із\~позовом до [PERSON] , [PERSON] , у якому просило стягнути з відповідачів заборгованість за послуги з централізованого опалення (за період з 01 листопада 2016 року по 30 листопада 2021 року), за послуги з постачання теплової енергії (за період з 01 грудня 2021 року по 01 травня 2024 року) в сумі 84\~705,68 грн, а також 3 028,00 грн судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР здійснює забезпечення тепловою енергією та гарячою водою житла за адресою: [ADDRESS] , яке займає [PERSON] разом із сім`єю. Згідно з ст.ст. 67, 68, 162 Житлового кодексу УPCP та п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків відповідач за надані позивачем послуги зобов`язаний щомісячно вносити на його рахунок оплату за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Однак передбачених зазначеними нормами обов`язків [PERSON] та члени його сім`ї не виконують, внаслідок чого за період 01 листопада 2016 року по 01 травня 2024 року заборгували підприємству 84 705,68 грн. Згідно виписки з особового рахунку про заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за даною адресою періодично здійснювалась проплата, яка свідчить про те, що термін позовної давності переривався. З 01 грудня 2021 року у місті у відповідності до законодавства України вступили в дію нові договірні відносини між споживачами послуг з постачання теплової енергії та гарячої води та надавачем послуг КП «ТМТКЕ». На даний момент чинним є публічний договір приєднання, який діє з 01 грудня 2021 року та оприлюднений на сайті КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР. Нарахування за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, з постачання теплової енергії та гарячої води проводиться згідно тарифів, встановлених рішеннями виконавчого комітету Тернопільської міської ради: № 827 від 05 листопада 2018 року «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води»; № 1105 від 01 грудня 2021 року «Про встановлення тарифів на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та гарячої води». Добровільно ліквідувати борг відповідачі відмовляються, а тому сума боргу підлягає стягненню з них в примусовому порядку. Ухвалою судді від 12 липня 2024 року відкрито провадження у справі № 607/15154/24 та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 05 серпня 2024 року судом зареєстрована заява [PERSON] та [PERSON] згідно якої, вони визнають позов частково лише в межах строку позовної давності. В решті частини позову просять застосувати строки позовної давності. 06 вересня 2024 року представник позивача КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР Яковенчук Б. І. через підсистему «Електронний суд» подано додаткові пояснення у справі, в яких представник позивача уточнила щодо строку позовної давності наступне. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до п. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Згідно виписки з особового рахунку про заборгованість за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води за даною адресою відповідачі отримували субсидію, якою оплачували послуги з централізованого опалення, а також здійснювали оплату самостійно у вересні 2017 року та у грудні 2017 року, що свідчить про переривання позовної давності і визнання боргу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким його було доповнено, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 ЦКУ, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на усій території України був встановлений карантин в період з 12 березня 2020 року по 18 грудня 2020 року, який відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», був продовжений з 19 грудня 2020 року і тривав до 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Отже, карантин тривав три роки три місяці та 11 днів. І саме на цей строк продовжується, встановлений ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності. Отже, позовні вимоги КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР заявлені в межах строку позовної давності. У судовому засіданні представник позивача КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР Яковенчук Б. І. позовні вимоги підтримала з мотивів викладених у позовній заяві, просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що визнає що у нього існує борг перед КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР, проте він не згідний з методикою проведення розрахунків, просить застосувати строки позовної давності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, суду подала спільну з відповідачем [PERSON] заяву у якій просила проводити розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає в межах позовної даності. Частини 1, 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначають, що відповідач може визнати позов на будьякій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Як вбачається із довідки про осіб, зареєстрованих за адресою [ADDRESS] , станом на 09 травня 2024 року, за період з 09 травня 2021 по 09 травня 2024 року за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , [INFO] , з 04 квітня 2016 року; [PERSON] , [INFO] , з 04 квітня 2016 року. Протягом 2016 2023 років були складені акти про запуск системи опалення в роботу в опалювальний період (подачі теплоносія на ввід внутрішньобудинкової системи опалення будинку) за адресою [ADDRESS] , зокрема 16 жовтня 2016 року, 23 жовтня 2017 року, 22 жовтня 2018 року, 29 жовтня 2019 року, 16 жовтня 2020 року, 12 жовтня 2021 року, 04 листопада 2022 року, 17 жовтня 2023 року. 20 лютого 2024 року позивачем КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» складено повідомлення № 370/17/40 за адресою: [ADDRESS] , про наявність станом на 01 лютого 2024 року заборгованості у розмірі 81\~189,88 грн за послуги з централізованого теплопостачання та необхідність сплатити зазначену заборгованість протягом 15 днів. Згідно виписки з особового рахунку про заборгованість за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води [PERSON] ( [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] ) від 24 травня 2024 року за період листопад 2016 року квітень 2024 року виникла заборгованість у розмірі 85 068,53 грн (з 01 листопада 2016 року до 01 травня 2024 року). Оплачені 1 405,20 грн зараховано на погашення заборгованості. Залишок на 01 листопада 2016 року 1 042,35 грн. За змістом довідки про оплату по особовому рахунку ( [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] ) від 24 травня 2024 року, яка складена КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго», оплату споживача з банку без призначення платежу, за період з 01 листопада 2016 року до 01 травня 2024 року в сумі 1 405,20 грн, зараховано на погашення залишку, що існував на 01 листопада 2016 року. Відтак, до виниклих між сторонам правовідносин підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. З оборотно сальдової відомості по всьому періоду споживання відповідачами послуг позивача вбачається, що заборгованість виникла та накопичувалася за споживачами в період з листопада 2016 року. Відповідачі здійснювали періодичну оплату за опалення. З оплат, зазначених у відомості, слідує, що їх дії спрямовані на погашення боргу, але не в повній мірі, що і зумовило його накопичення. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з наданням послуг з централізованого опалення, теплової енергії та постачання гарячої води, та регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житловокомунальні послуги», Законом України\~«Про теплопостачання» та іншими нормативноправовими актами України. Стаття 1 Закону України «Про житловокомунальні послуги» визначає, що житловокомунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житловокомунальних послуг. Так, учасниками правовідносин у сфері надання житловокомунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житловокомунальні послуги»). Відповідно до ст.ст. 7, 8 Закону України «Про житловокомунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів, а споживач зобов`язаний оплачувати надані житловокомунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Порядок оплати за житловокомунальні послуги визначений у ст. 9 Закону України «Про житловокомунальні послуги», якою передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житловокомунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житловокомунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку. Згідно з п. 6 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про житловокомунальні\~послуги» індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житловокомунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житловокомунальної послуги. Згідно із ст. ст. 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (постанова Касаційного цивільного суду Верховного суду від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17ц). При цьому суд виходить з того, що квартира відповідачів знаходиться у багатоквартирному будинку і підключена до єдиної мережі централізованого опалення, безперервну роботу і обслуговування якої забезпечує позивач. Ці послуги у зазначений період надавалися і споживалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідачі не зверталися, таких доказів судом здобуто не було. Факт отримання вказаних послуг відповідачами не спростований, докази того, що у квартирі відсутнє (відключене у встановленому порядку) централізоване опалення відсутні, за спожиті послуги відповідно до особового рахунку позивачем нараховувалась помісячна плата, однак відповідачі їх оплату в повному обсязі не здійснювали. У відповідності зі статтею 67 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову енергію, та інші послуги) береться, крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. У постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України у справі № 62951 цс 15 від 20 квітня 2016 року, міститься правова позиція, в якій зазначено «що хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житловокомунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житловокомунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житловокомунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житловокомунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житловокомунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати надані житловокомунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житловокомунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житловокомунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Подібний висновок міститься і у постанові Верховного Суду у справі № 210/5796/16ц від 18 березня 2019 року, в якому встановлено, що споживачі зобов`язані оплатити житловокомунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Згідно загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що позивач здійснює забезпечення помешкання відповідачів теплопостачанням, у тому числі надавав послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води та послуги з постачання теплової енергії в період з 01 листопада 2016 року по 01 травня 2024 року. Відповідачі не вносили оплату за спожиті послуги в повному розмірі, а лише здійснювали часткову проплату, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 84\~705,68 грн, про що свідчить виписка з особового рахунку про заборгованість [PERSON] ( [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] ) від 24 травня 2024 року за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень. Жодних доказів на спростування викладених у позові обставин відповідачами суду не надано. Щодо застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). При таких обставинах, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 (провадження №14-448цс19)). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 01 липня 2023 року на всій території України карантин. Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Також розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 і за його змістом, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (в редакції Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» № 3450-IX від 08.11.2023). З позовом у справі № 607/24183/23 представник КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» звернулося до суду 10 липня 2024 року, однак, оскільки заборгованість хоч і виникла з листопада 2016 року, проте строк позовної давності переривався у зв`язку з здійсненням часткової її проплати - остання проведена в грудня 2017 року, а відтак підстав для застосування спливу строку позовної давності суд не вбачає. Строк позовної давності у спірних правовідносинах мав би себе вичерпати у грудні 2020 року, однак був зупинений вищевказаними нормами Законів, а отже заява відповідачів про застосування строків позовної давності до задоволення не підлягає. За таких обставин суд доходить до висновку, що наявні порушення відповідачами прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідачів [PERSON] , [PERSON] солідарно в користь КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР\~заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, послуги з постачання теплової енергії в сумі 84\~705,68 грн. У разі укладення визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Так, як відповідачі визнали позов, про що повідомив у судовому засіданні [PERSON] та подала заяву [PERSON] , а тому слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору 1\~514,00 грн. Такожу зв`язку з задоволенням позову, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів в користь позивача необхідно стягнути 1\~514,00 грн понесеного судового збору з кожного окремо, в рівній частині. На підставі викладеного,

Outcome: approved