Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є наймачем квартири [ADDRESS] . Квартира є не приватизованою, належить до комунального житлового фонду. В зазначеній квартирі окрім позивача з 2000 року зареєстрований її племінник [PERSON] . Проте відповідач [PERSON] не проживає в будинку з 2013 року, особистих речей в квартирі не має. Позивачу відомо, що відповідач мешкає в місті Миколаєві, але де саме їй не відомо. На її неодноразові прохання знятися з реєстрації в добровільному порядку він не реагує. Між тим у зв`язку із реєстрацією відповідача в квартирі вона не може оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Вказала, що відповідач виїхав з квартири добровільно, забрав всі свої особисті речі і жодних перешкод у користуванні квартирою позивач йому не чинила. Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин та відсутність домовленості між сторонами, позивач вважала за можливе порушити питання щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 03.06.2024 року відкрито провадження по даній справі. Визначено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Одночасно роз`яснено учасникам справи їх право на звернення до суду із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подачі до суду відзиву на позовну заяву. Роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Встановлено сторонам 5-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялась ухвала про відкриття провадження, позовна заява з додатками, які повернулись з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв`язку з чим згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Представник третьої особи будь яких заперечень щодо позовних вимог позивача суду не надав, копію ухвали про відкриття провадження отримав, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням. Частиною 1 статті 279 ЦПК України передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч. 5 ст. 279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України також роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд означеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Виходячи з наведеного суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання в силу вимог ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 191 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Житловим кодексом України, Цивільним кодексом України, тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , [INFO] ; відповідач [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Інформаційною довідкою про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради № 19.04-06/6080/2024 від 22.04.2024 р. Як вбачається з Акту про непроживання від 04.04.2024 р., складеному та підписаному сусідами по [ADDRESS] та засвідченому КП ДЕЗ Океан, відповідач [PERSON] , 1972 р.н., не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2013 року по теперішній час. Судом встановлено, що згідно архівних матеріалів управління комунального майна Миколаївської міської ради міський орган приватизації не приймав розпоряджень щодо приватизації житла за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою Управління комунального майна Миколаївської міської ради від 20.05.2024 № 7013/10.01-08/10/2/24. Зі змісту позовної заяви вбачається, що в квартирі особистих речей відповідача немає, місце його фактичного проживання позивачу не відомо. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] не приватизована, у власності осіб, які зареєстровані в квартирі не знаходиться. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках встановлених ст. 71 ЖК України. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач з 2013 року по теперішній час в квартирі [ADDRESS] не проживає. Оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі з 2013 року, комунальні платежі за квартиру не сплачує, квартирою не цікавиться, суд доходить висновку, що він втратив інтерес до спірної квартири. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратив право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки не проживає у ній з 2013 року, а своєю реєстрацією у зазначеній квартирі обмежує права позивача, оскільки останній повинен сплачувати за неї комунальні послуги. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року по справі №212/6724/17 (пр. №61-40291св18). Закон України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. Відповідно до ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved