Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до Ємільчинського районного суду Житомирської області з позовом, у якому просить розірвати шлюб з відповідачкою, при цьому зазначивши, що з 21.09.2021 вони перебувають у шлюбі, який зареєстрований Ємільчинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новоград-Волинському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) за актовим записом № 49. Від спільного шлюбу сторони мають дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у сторін відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, виховання дітей, відсутнє взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, спільного господарства не ведуть. На думку позивача, примирення з відповідачкою неможливе, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, у зв`язку з чим він наполягає на його розірванні. Ухвалою суду від 19.08.2024 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, подали до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та, враховуючи спільну згоду сторін, просять неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] залишити на проживання з відповідачем - [PERSON] , а неповнолітного [PERSON] залишити на проживання з позивачем - [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та, враховуючи спільну згоду сторін, просить неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] залишити на проживання з відповідачем - [PERSON] , а неповнолітного [PERSON] залишити на проживання з позивачем - [PERSON] . Заперечення стосовно розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та оцінивши всі докази по справі, як кожен окремо так і в їх сукупності, всебічно, повно і об`єктивно, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 21.09.2021 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Ємільчинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новоград-Волинському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) за актовим записом № 49 (а.с.8). Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 9, 10, 12). Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Сімейним кодексом України (далі - СК України). Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, а відповідно до статті 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Аналогічне положення містить частина перша статті 24 Сімейного кодексу України, в якій також зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, згідно з ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя, відсутністю взаєморозуміння, а тому на даний час не ведуть спільного господарства та шлюбних відносин не підтримують. Така поведінка створила обстановку при якій спільне проживання і збереження сім`ї є неможливим, а тому примирення між сторонами неможливе. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, у зв`язку з чим сім`я розпалась остаточно. Позивач обдумав своє рішення і остаточно визначився із серйозністю своїх намірів щодо розірвання шлюбу. Відтак, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, у зв`язку із чим визнає причину розірвання шлюбу поважною і розриває шлюб між сторонами без вжиття заходів щодо примирення. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі статтею 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позовних вимог щодо порядку виховання та утримання неповнолітніх дітей, поділу спільного майна сторін не заявлено. Частиною 2 ст. 114 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що позивач скористався правом на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, наполягав на розірванні шлюбу, відповідачка відносно розірвання шлюбу не заперечувала. При цьому відповідачкою не подано у визначеному ЦПК України порядку жодного доказу на спростування доводів позивача, викладених ним у позовній заяві. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки позивач не бажає перебувати у шлюбі, а примушування до збереження шлюбу не допускається та збереження шлюбу суперечить інтересам однієї із сторін. Обставин, які перешкоджають розірванню шлюбу судом не встановлено. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7\~СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141\~СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частини четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 зроблено висновок, що: «за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини». У поданих до суду заявах позивач та відповідач просили суд неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] залишити на проживання з відповідачем - [PERSON] , а неповнолітного [PERSON] залишити на проживання з позивачем - [PERSON] . При цьому вимога про визначення місця проживання дитини позивачем не заявлялась. Відповідач подала до суду заяву про визнання позову у повному обсязі. Суд враховує, що [PERSON] не подала до суду заперечень проти залишення дитини [PERSON] проживати разом з батьком, не доводила, що місцем проживання дитини після припинення фактичних шлюбних відносин подружжя є місце проживання матері. Відтак між сторонами, на момент розгляду справи, відсутній спір між батьками щодо місця проживання дітей. У постанові Верховного Суду від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 зроблено висновок, що: «ураховуючи, що сторони не зверталися до суду при розгляді цієї справи із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення проживати дитини з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи та не змінюючи його». Суд звертає увагу на те, що вимога про залишення дитини на проживання з батьком чи матір`ю та вимога про визначення місця проживання дитини не є тотожними. Матеріали справи не містять доказів того, що залишення проживання дитини разом з батьком суперечить інтересам сторін та дитини, а подання відповідачем заяви про визнання позову свідчить про добровільні, договірні відносини між сторонами щодо подальшого проживання дітей. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для залишення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживати разом з матір`ю, а [PERSON] , [INFO] , - проживати разом з батьком, що не свідчить про вирішення судом позову про визначення місця проживання дітей, оскільки судом лише констатується, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання. Згідно з ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, у зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті і задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 605,60 грн., сплачений позивачем під час звернення з позовом до суду, інші 50% судового збору в розмірі 605,60 грн. слід повернути позивачеві з державного бюджету.

Outcome: approved