Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

У червні 2024 року адвокат Дмитренко І.М. в інтересах [PERSON] звернувся до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовною заявою до Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про визнання права на земельну частку (пай), мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 1995 року по 1999 рік позивач працював в КСП «Бузьке» Арбузинського району Миколаївської області. Також з 1996 року по 1999 рік останній навчався у Вознесенському сільськогосподарському технікумі на заочному відділенні за спеціальністю «Правознавство». Звернувшись у березні 2024 року до архівного відділу Первомайської РДА з приводу підтвердження періодів роботи у КСП «Бузьке» позивачу стало відомо, що 20 червня 1995 року його, окрім прийняття на роботу, прийнято у члени вказаного КСП і до 1999 року він являвся членом КСП, також він навчався у технікумі за направленням КСП. Будучи членом КСП «Бузьке» на час отримання господарством Державного акту на право колективної власності на землю, тобто станом на 25 жовтня 1995 року, він мав право на земельну частку(пай), розмір якої становить 6.43 умовних кадастрових гектар. Однак його безпідставно не було внесено до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю. Правонаступник КСП «Бузьке» ЗСАТ «Іванівське» 10 липня 2013 року припинило свою діяльність, тому належним відповідачем є орган місцевого самоврядування в особі Южноукраїнської міської ради. Посилаючись на викладене, прохав визнати за позивачем [PERSON] право на земельну частку (пай) розміром 6.43 умовних кадастрових гектар. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 липня 2024 року справу передано на розгляд до Арбузинського районного суду Миколаївської області за підсудністю. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 30 липня 2024 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав суду відзив, у якому заперечував проти задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що станом на дату видачі КСП «Бузьке» Державного акту на право колективної власності на землю, тобто станом на 25 жовтня 1995 року, Южноукраїнська міська рада не мала відношення до вказаного КСП. КСП «Бузьке» знаходилось під юрисдикцією Арбузинської районної ради Миколаївської області. Будь-які архіви КСП «Бузьке» Южноукраїнській міській раді не передавалися. Южноукраїнська міська рада не порушувала прав позивача в жодний спосіб, не приймала участь у розпайовці земель КСП «Бузьке», а тому не може бути відповідачем у справі. Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд приходить до наступного. Судом встановлено,\~що позивача [PERSON] прийнято в члени колгоспу «Бугське» з 25 травня 1995 року (протокол №2 засідання правління КСП «Бузьке» від 20 червня 1995 року) і направлено на роботу пом. комбайнера, про що свідчить архівний витяг архівного відділу Первомайської райдержадміністрації Миколаївської області від 22 березня 2024 року за № К-123/07-05(а.с.11, 12). Відомостей про виключення (вибуття) [PERSON] з членів КСГП «Бузьке» матеріали справи не містять. 25 жовтня 1995 року колективному сільськогосподарському підприємству «Бузьке» Арбузинського району Миколаївської області видано Державний акт на право колективної власності на землю серії\~МК\~про передачу у колективну власність 35073 га землі для ведення сільськогосподарського виробництва (а.с.16-17). Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 10 травня 2024 року за № 29-14-0.120-1301/22-24-24 список громадян - членів КСП «Бузьке» Арбузинського району Миколаївської області, який додається до акту на право колективної власності на землю в архіві відсутній. Середній розмір земельної частки (паю) КСП «Бузьке» Арбузинського району Миколаївської області становить 6.43 умовних кадастрових гектарів, вартість 18980 грн. З трудової книжки позивача вбачається, що він був прийнятий в члени КСП «Бугське» 20 квітня 1999 року та звільнений з членів КСП «Бугське» за власним бажанням 09 вересня 1999 року. Зі змісту довідки відокремленого структурного підрозділу «Вознесенський фаховий коледж Миколаївського національного аграрного університету» від 05 квітня 2024 року за № 88 видно, що [PERSON] навчався у Вознесенському сільськогосподарському технікумі по спеціальності «Правознавство» у період з 1996 року по 1999 рік. Отже, встановлені обставини свідчать про те, що станом на час отримання КСП «Бугське» землі у колективну власність для подальшого розпаювання (25 жовтня 1995 року) [PERSON] не перебував з підприємством у трудових відносинах, але ймовірно залишався його членом. Відповідно до\~статті 5 ЗК України від 18 грудня 1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, у колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств - за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. До прийняття такого рішення провадиться передача земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, до відання сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Площа земель, що передаються у колективну власність, становить різницю між загальною площею земель, що знаходяться у віданні відповідної Ради і площею земель, які залишаються у державній власності (землі запасу, лісовий фонд, водний фонд, резервний фонд тощо) і у власності громадян. Сільські і селищні Ради народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місцерозташування з землекористувачем у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Частина земель резервного фонду, яка на час введення в дію цього\~Кодексу\~належала господарствам, залишається за ними на умовах постійного користування. Резервний фонд земель перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. За\~пунктом 2 Указу Президента України від 8серпня 1995 року №720/95«Про порядок паювання земель,переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»\~право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей\~22,\~23 ЗК України, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Отже, головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина в колективному сільськогосподарському підприємстві на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю. Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 696/1268/16-ц (провадження № 61-7892св18), від 07 березня 2020 року у справі № 396/1683/18-ц (провадження № 61-9879св19). Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо (пункт 24\~постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»). Діяльність\~КСП «Бугське»\~припинено,\~такождіяльність Арбузинської районної державної адміністрації, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, припинена 17 червня 2021 року. ЗСАТ\~«Іванівське»,\~яке 10\~липня 2013\~року припинило\~свою діяльність,\~не є\~правонаступником КСП «Бугське». Відповідно до п.14\~постанови Верховної Ради України №807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 року\~у Миколаївській області утворено Вознесенський район (з адміністративним центром у місті Вознесенськ) у складі територій Братської селищної, Бузької сільської, Веселинівської селищної, Вознесенської міської, Доманівської селищної, Дорошівської сільської, Єланецької селищної, Мостівської сільської, Новомар`ївської сільської, Олександрівської селищної, Прибужанівської сільської, Прибузької сільської, Южноукраїнської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. Згідно\~розпорядження Кабінету Міністрів України №719-р від 12.06.2020 року «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Миколаївської області»\~до Южноукраїнської територіальної громади увійшли: Южноукраїнська, Іванівська (Арбузинський район) та Костянтинівська (Арбузинський район) територіальні громади, а до Бузької сільської територіальної громади (Вознесенський район) увійшли: Бузька, Вознесенська, Григорівська, Таборівська територіальні громади. За таких обставин суд вважає, що Южноукраїнська міська\~рада Миколаївської\~області \~є належним\~відповідачем у\~справі як\~орган місцевого\~самоврядування,\~що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі на території земель колишнього Арбузинського району (с.Бузьке). Окрім цього, відповідно до пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення»\~ЦК України\~правила цього\~Кодексу\~щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до\~\~01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до\~\~зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені\~ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі\~статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до\~статті 75 ЦК Української РСР\~позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Статтею 76 ЦК Української РСР\~передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно зі\~статтею 80 ЦК Української РСР\~закінчення строку позовної давності до\~\~пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Право на позов у позивача виникло з 25 жовтня 1995 року - після видачі КСП «Бугське» Державного акта на землю. Однак, з вказаним позовом до суду позивач звернувся\~у червні 2024 року, тобто зі\~\~спливом 28 років, зазначивши, що про порушення своїх прав він дізнався лише в березні 2024 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17). Враховуючи характер спірних відносин та конкретні обставини, суд дійшов висновку про те, що з початку розпаювання земель у КСП «Бузьке» (1995 рік) позивач не міг не знати про порушення свого права, або, принаймні, міг дізнатись про таке порушення. Будь-яких доказів на спростування такого висновку або доведення протилежного позивач суду не надав. За таких обставин, встановивши, що позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності й поважних причин її пропуску не навів, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви

Outcome: dismissed