Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, вказуючи, що 07 вересня 1989 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продав, а вона купила цілий житловий будинок з надвірними будівлями (будинок дерев`яний) житловою площею 17,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці розміром 1833 кв.м. На зазначеній присадибній земельній ділянці примикають надвірні будівлі, позначені літерами А-1 житловий будинок, Б сарай, В сарай, Г погріб, б вбиральня, № 1 огорожа. Договір зареєстровано у виконавчому комітеті Мізоцької селищної ради та Рівненському обласному бюро технічної інвентаризації. Рішенням Мізоцької селищної ради народних депутатів Здолбунівського району Рівненської області № 72 від 04 липня 1997 року їй передано у приватну власність та постійне користування земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,15 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,03 га. Рішенням Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області № 198 від 18 листопада 2003 року припинено право її користування земельною ділянкою площею 0,18 га в межах населеного пункту смт.Мізоч за добровільною відмовою, передано дану земельну ділянку в землі запасу селищної ради та надано дозвіл відповідачу [PERSON] на розроблення проекту відведення земельної ділянки з наступною передачею у власність за рахунок земель запасу для будівництва житлового будинку і господарських споруд та для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області № 497 від 17 березня 2006 року передано у власність відповідачу [PERSON] земельну ділянку площею 0,1761 га по [ADDRESS] , в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,1500 га, для ведення особистого селянського господарства 0,0261 га, за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови. 09 лютого 2007 року на підставі вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування відповідачу [PERSON] видано державні акти серії ЯБ № 602021 та серії ЯБ № 602022 на право власності на земельні ділянки, розташовані по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] стверджує, що жодної заяви до Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області щодо добровільної відмови від права користування земельними ділянками вона не скеровувала (ні в письмовій, ні в усній формі). Також жодних правочинів щодо відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна іншим особам, в тому числі відповідачу [PERSON] , вона не вчиняла. Тому у Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області були відсутні правові та фактичні підстави для припинення її права користування земельними ділянками, прийняття оскаржуваних рішень та видачі державних актів. Прийняттям оскаржуваних рішень, видачею державних актів на ім`я [PERSON] вона позбавлена доступу до належного їй на праві власності нерухомого майна, можливості володіння, користування та розпорядження ним. Зазначає, що про винесення оскаржуваних рішень, видачу державних актів [PERSON] вона дізналася в серпні 2019 року, отримавши відповідь на запити її адвоката. Просить суд визнати недійсними рішення Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області № 198 від 18 листопада 2003 року "Про вилучення земельної ділянки у [PERSON] і надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки [PERSON] з наступною передачею даної земельної ділянки у власність" та рішення Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області № 497 від 17 березня 2006 року "Про передачу у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства [PERSON] в [ADDRESS] "; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №602021, виданий 09 лютого 2007 року [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1500 га, яка розташована по [ADDRESS] , цільове призначення якої - обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд", кадастровий номер 5622655400:01:001:0208, та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №602022, виданий 09 лютого 2007 року [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0261 га, яка розташована по [ADDRESS] , цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5622655400:01:001:0209; припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1500 га, яка розташована по [ADDRESS] , цільове призначення якої - обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5622655400:01:001:0208, та на земельну ділянку площею 0,0261 га, яка розташована по [ADDRESS] , цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5622655400:01:001:0209. Голова Мізоцької селищної ради Рівненського району Рівненської області Похилюк Б.Ю. подав до суду заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності згідно ст.261 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] адвокат Чайковський О.В. подав відзив, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначає, що станом на час прийняття Мізоцькою селищною радою Здолбунівського району Рівненської області рішення № 198 від 18 листопада 2003 року "Про вилучення земельної ділянки у [PERSON] і надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки [PERSON] з наступною передачею даної земельної ділянки у власність" добровільна відмова від права користування земельною ділянкою відповідно до ст.141 ЗК України була підставою припинення права користування земельною ділянкою. Стверджує, що позивач [PERSON] написала заяву про добровільну відмову від права користування земельними ділянками в присутності [PERSON] та [PERSON] . Після добровільної відмови від права користування земельними ділянками [PERSON] не користувалася правами та не виконувала обов`язків землекористувача. Належний позивачеві житловий будинок у 2003 році був нею знесений (розібраний), а будівельні матеріали були перевезені за місцем її проживання у с.Кунин. Крім того, представник відповідача [PERSON] адвокат Чайковський О.В. подав до суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивача про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування та державних актів на право власності на земельну ділянку, припинення права власності на земельні ділянки. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Пояснила суду, що 07 вересня 1989 року вона набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , що розташовані на земельній ділянці площею 1833 кв.м. У вказаному житловому будинку вона проживала разом зі своєю сім`єю до 2003 року. В зв`язку з сімейними обставинами вона переїхала проживати в с.Кунин Здолбунівського району Рівненської області, однак приїжджала в смт.Мізоч до належного їй на праві власності домоволодіння, де обробляла земельну ділянку. Приблизно у 2008 році вона в усній формі дозволила своєму сусіду відповідачу по справі [PERSON] користуватися її городом. Оскільки житловий будинок був дерев`яним і став непридатним для проживання, вирішили його розібрати. При цьому залишились надвірні будівлі. Вона не відмовлялася від права власності на нерухоме майно та права користування спірною земельною ділянкою і будь-яких заяв про відмову від земельної ділянки вона не писала, також в усній формі не висловлювала. Час від часу вона та її близькі родичі навідувалися до вказаного домоволодіння, корчували дерева, брали будівельні матеріали. Весною 2019 року, коли її зять [PERSON] приїхав у черговий раз в [ADDRESS] взяти будівельні матеріали, то відповідач [PERSON] повідомив йому, що це вже їм не належить. Після цього вона звернулася до Мізоцької селищної ради, де їй повідомили, що належну їй земельну ділянку приватизував [PERSON] . Тоді вона звернулась за правовою допомогою до адвоката та на адвокатський запит отримала оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування та державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім`я [PERSON] . Від належної їй земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна вона не відмовлялася та жодних правочинів щодо їх відчуження не укладала. У зв`язку зі скрутним матеріальним становищем вона не мала можливості раніше виготовити необхідні документи на право власності на земельні ділянки на своє ім`я. Просить задовольнити позов. Представник позивача [PERSON] адвокат Качан Т.Г. пояснила суду, що 07 вересня 1989 року на підставі договору купівлі-продажу позивач набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . У договорі купівлі-продажу чітко зазначено, що житловий будинок з надвірними будівлями розташований на земельній ділянці площею 1833 кв.м. Станом на час розгляду справи будинок зберігся частково, наявний фундамент, а також надвірні будівлі погріб, сарай, криниця. Жодних правочинів щодо відчуження зазначеного нерухомого майна іншим особам, у тому числі відповідачу [PERSON] , позивач не вчиняла. Відповідно до рішення Мізоцької селищної ради № 72 від 04 липня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування» [PERSON] має право на користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку площею 0,15 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,03 га по [ADDRESS] . Право постійного користування є безстроковим. Жодних заяв щодо добровільної відмови від права користування земельною ділянкою [PERSON] не писала. Окрім того, сільська рада при прийнятті оскаржуваного рішення залишила поза увагою ту обставину, що на спірній земельній ділянці розташоване нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване за позивачем. Тому, у Мізоцької селищної ради були відсутні правові та фактичні підстави для припинення права позивача на користування земельними ділянками, прийняття оскаржуваних рішень, видачі державних актів. Упродовж з 2003 по 2019 роки ні позивачу, ні її дітям ніхто не перешкоджав користуватися спірною земельною ділянкою, які в свою чергу корчували дерева, вивозили будівельний матеріал, батько позивача обробляв та орав город. Про винесення оскаржуваних рішень та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки на ім`я [PERSON] позивачу ніхто не повідомляв до 2019 року. Фактично позивача позбавлено доступу до належного їй на праві власності нерухомого майна, можливості володіння, користування та розпорядження ним. Тому наявні підстави для задоволення позовних вимог. Також не підлягає до застосування позовна давність, оскільки заяву про відмову від спірної земельної ділянки позивач не писала, при прийнятті Мізоцькою селищною радою оскаржуваних рішень позивач присутня не була, вказані рішення не направлялися позивачу поштою та не вручалися. У 2019 році, коли зять позивача [PERSON] приїхав на спірну земельну ділянку, щоб взяти будівельні матеріали, відповідач [PERSON] повідомив йому, щоб забирав усе, тому що це вже їм не належить. Про прийняті селищною радою рішення та видачу державних актів на ім`я [PERSON] позивачу стало відомо із відповідей, наданих на запит адвоката в серпні 2019 року. Після отримання копій відповідних рішень, технічної документації, у межах строку, встановленого ст.256 ЦК України, позивач звернулася за захистом свого порушеного права до суду. Тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача Мізоцької\~селищної ради\~Рівненського району\~Рівненської області Пилипчук П.Ю. у судовому засіданні у вирішенні справи по суті покладається на розсуд суду. Допитаний у судовому засіданні як свідок, відповідач [PERSON] пояснив суду, що він проживає в [ADDRESS] . До 2003 року він та позивач [PERSON] були сусідами. Позивач проживала за адресою: [ADDRESS] . У 2003 році [PERSON] разом зі своєю сім`єю переїхала проживати в с.Кунин Рівненського району (раніше Здолбунівського району) Рівненської області. В подальшому житловий будинок розібрали, а будівельні матеріали позивач забрала в с.Кунин. При цьому на земельній ділянці залишились сарай, погріб і криниця. Позивач дозволила йому користуватись належною їй земельною ділянкою. Спочатку він спірну земельну ділянку не обробляв, оскільки довгий час хворів. У Мізоцькій селищній раді позивач у його присутності написала заяву про відмову від земельної ділянки на його користь, при цьому були також присутні землевпорядник та секретар селищної ради. Будь-яких грошових коштів він для позивача за земельну ділянку та розташовані на ній надвірні будівлі не давав. На спірній земельній ділянці він посадив тридцять дерев. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] адвокат Світлична Н.В. вважає вимоги позову безпідставними та необґрунтованими, посилаючись на те, що рішення виконавчого комітету Мізоцької селищної ради № 72 від 04 липня 1997 року про передачу [PERSON] у приватну власність та постійне користування земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,15 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,03 га є незаконним, оскільки прийнято неповноважним органом виконкомом, а не селищною радою. Тому вказане рішення не створює для позивача жодних прав та обов`язків. У зв`язку з цим обраний спосіб захисту є неефективним, що є підставою для відмови в позові. Також вважає, що за договором купівлі-продажу від 07 вересня 1989 року, укладеним між позивачем та [PERSON] , [PERSON] не набула права власності на нерухоме майно та земельну ділянку, оскільки в матеріалах справи відсутнє рішення виконавчого комітету про надання землі [PERSON] . Крім того, позивач добровільно відмовилась від земельної ділянки у 2003 році, що є підставою для застосування до спірних правовідносин позовної давності, яка сплинула через три роки після написання позивачем заяви про припинення права користування землею. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник\~третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області Накопалов Є.О. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті\~15, частини першої статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права, особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. За змістом статей\~3,\~15,\~16 ЦК України\~правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі№ 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20),\~\~провадження № 12-83гс21, дійшла висновку про те, що\~«зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивача з позовом та прийняття рішення судом першої інстанції, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає\~способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої\~статті 16 ЦК України. Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: approved