Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

26\~квітня 2024\~року представник\~позивача адвокат\~Непомнющий О.М.\~звернувся до\~суду з\~вищевказаним позовом,\~в якому\~просив суд\~розірвати шлюб\~між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 02 вересня 2019 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за актовим записом №2698, згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Також представник позивача просив здійснити поділ спільного майна подружжя та припинення права спільної сумісної власності, визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від представника позивача до суду подана заява про слухання справи у відсутність позивача та його представника, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з`явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Стосовно позовної вимоги про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що 02 вересня 2019 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб в Малиновському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за актовим записом №2698, згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] Від шлюбу сторони дітей не мають. У сторін не склалось спільне життя у зв`язку з несумісністю характерів, різними інтересами та поглядами на життя, втратою взаємопорозуміння та почуттів один до одного. Бажання відновити шлюбні відносини у сторін відсутні. Згідно змісту 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої\~Генеральною Асамблеєю ООН\~10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Статтею 56\~СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до\~ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, відновлювати подружні відносини не має наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини не має потреби, оскільки вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно. При таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка і жінки й роблять їх спільне життя надалі неможливим, тому, що збереження родини суперечило б інтересам сторін. Відповідно до ч. 2 ст.114\~Сімейного кодексу\~України -\~у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України- документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. (ст. 112 Сімейного кодексу України) З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали не можливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позовна заява [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог про поділ спільного майна подружжя та припинення права спільної сумісної власності, визнання за позивачем право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, судом встановлено, що за час проживання у шлюбі, подружжям було придбане нерухоме майно. Домовленостей про поділ спільного майна подружжя між позивачем та відповідачем не досягнуто. Позивач вирішила звернутися до суду із позовною заявою, про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до вимог ч.3\~ ст. 368 Цивільного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2\~ ст. 372 Цивільного кодексу України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За правилами ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 Сімейного кодексу України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з абзацом 2 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від № 11 від 21.12.2007 року (далі по тексту - Пленум ВСУ № 11 від 21.12.2007 р.), спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. У абзаці 1 пункту 24 Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, наведені вище норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом встановлено та позивачем не спростовано, що 17.06.2021 року Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області В.А. Селезньовою в реєстрі за №292 (надалі договір купівлі-продажу) відповідно до якого Відповідач став власником наступного нерухомого майна: - \~ \~ \~ \~житлового будинку, з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , складається в цілому з: одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 110,4 кв.м., житловою площею 47, 3 кв.м., з надвірними спорудами: «а» - веранда, «а1» - вхід до підвалу, «а2» - підвал, «Б» - сарай, «В» - вбиральня, «Г» - душова, «Д» - коптильня, №1-3, І споруди; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1179354251237; - \~ \~ \~ \~земельної ділянки площею 0, 1500 гектарів (нуль цілих п`ятнадцять сотих гектарів) у тому числі за земельними угіддями, гектарів: 05 рілля 0,0901; 35 під житловою забудовою одно- та двохповерховою 0,0599, кадастровий номер: 5123783700:02:001:0329, місце розташування: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1398971851237. Підписанням пункту 12 укладеного Договору купівлі-продажу нерухомого майна Відповідач, підтвердив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання вищевказаного нерухомого майна, є об`єктом спільної сумісної власності. Купівля здійснювалась за згодою Позивача, що викладено у заяві, справжність підпису під якою засвідчено приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Селезньовою В.А. 17.06.2021 року за реєстровим №291. Також судом встановлено, що під час проживання у шлюбі за грошові кошти, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжям було придбане нерухоме майно, а саме будинок садибного типу з господарчими будівлями та спорудами, а саме: - \~ \~ \~ \~ житловий будинок, загальною площею 92, 9 кв.м., з яких житлова площа: 36, 2 (кв.м.) з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2425832851210. Аналогічні відомості зберігаються в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки: 373327902 від 08.04.2024 року, згідно якої, [PERSON] є власником наступного нерухомого майна: - \~ \~ \~ \~житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, РНОНМ: 2425832851210, загальна площа: 92, 9 кв.м., житлова площа: 36.2 кв.м., адреса: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] (частки 1/1), РНОКПП: [NUMBER] , (документи подані для державної реєстрації: довідка, серія та номер: 322/21, виданий 02.07.2021, видавник: ТОВ «ТЕХНІК ПРОЕКТ»; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 02.07.2021, видавник: ТОВ «ТЕХНІК ПРОЕКТ»; Довідка, серія та номер: 07/65001-1482-1, виданий 29.09.2019, видавник: ОД АТ «Укрпошта»); - \~ \~ \~ \~земельна ділянка, РНОНМ: 1398971851237, кадастровий номер: 5123783700:02:001:0329, площа (га): 0.15 належить на праві приватної власності [PERSON] (частки 1/1), РНОКПП: [NUMBER] . (документи подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер:292, виданий 17.06.2021); - \~ \~ \~ \~житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості, РНОНМ: 1179354251237, загальна площа : загальною площею 110,4 кв.м., житловою площею 47,3 кв.м., адреса: [ADDRESS] , номер об`єкта в РПВН: 4767577 належить на праві приватної власності [PERSON] (частки 1/1), РНОКПП: [NUMBER] (документи подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер:292, виданий 17.06.2021). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007 року, №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу» визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.З ст.368 ЦК), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Отже, у зв`язку із відсутністю домовленості про розмір часток у спільній сумісній власності між позивачем та відповідачем, для реалізації права власності Позивача на частину нерухомого майна суд вважає, що необхідно виділити в натурі частину нерухомого майна, яка б відповідала розміру їх часток, тобто по 1/2 кожному. Як вбачається з Постанов ВСУ в справах №6-612цс15, №6-2641цс15 для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Відтак позов\~в частині\~поділу спільного майна подружжя та припинення права спільної сумісної власності, визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи належать і витрати на професійну правничу допомогу. При визначені розміру останніх, суд враховує наступне. З матеріалів справи вбачається, що правова допомога під час підготовки та звернення позивачки до суду, надавалась адвокатом Непомнющим О.М., який діяв на підставі договору про надання правничої допомоги від «08» квітня 2024 року та виданого на його підставі ордеру. Згідно до Акту розрахунку до вказаного Договору від «08» квітня 2024р. [PERSON] сплатила за послуги адвоката суму в розмірі 20000,00 грн., що свідчить про понесені судові витрати на правову допомогу адвоката у даній справі. Відповідно до ч.1, 2 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3)у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.. У зв`язку з задоволенням позовних вимог [PERSON] з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір в розмірі 8\~634,70 (вісім тисяч шістсот тридцять чотири, 70 коп.) гривні грн. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved