Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

30.052023 позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Стасюк В.О., звернулась до суду з даною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог, позивач [PERSON] вказує, що 30.01.2015 з території, яка перебуває під контролем так званої «ЛНР», було здійснено артилерійський обстріл м. Попасна Луганської області внаслідок якого її чоловік [PERSON] отримав тілесні ушкодження від яких 19.02.2015 помер. Органами досудового розслідування Слідчим відділом ГУ СБУ в Донецькій та Луганських областях було відповідній відомості до ЄРДР, розпочато досудове розслідування кримінального провадження №12015130530000114, яке об`єднано з кримінальним провадженням №22020050000000044, яке об`єднано з кримінальним провадженням 23.12.2021 об`єднано з кримінальним провадженням №1202013053000018 від 04.01.2020 за ч.3 ст.258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини). На даний момент досудове розслідування зазначеного кримінального провадження триває. Позивач стверджує, що відповідач зобов`язаний виплатити їй моральну шкоду, яка полягала у вкрай тяжких і незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених загибеллю чоловіка внаслідок терористичного акту, незабезпечення відповідачем права на життя, гарантовану ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.27 Конституції України, а також відсутністю ефективного незалежного розслідування стверджуваних порушень права на життя протягом багатьох років. Також у своєму позові [PERSON] зазначає, що загибель чоловіка для неї є трагічна подія, що стала важким випробуванням і поштовхом до перебудови свого життя, після смерті чоловіка позивачка вчиться жити без його підтримки, розраховує лише на себе. На підставі зазначеного просить суд стягнути з Держави Україна на свою користь, за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвів до загибелі її чоловіка та невиконанням державою позитивних зобов`язань у розмірі 1000000 грн. шляхом списання з єдиного казначейського рахунку в Державній казначейській службі України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та надавав пояснення аналогічним, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, а також надав відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що оскільки на час розгляду справи закон, який визначає порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові терористичним актом, не прийнято, то застосування у спірних правових відношеннях статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Неможливість попередження обстрілів у м. Попасна, внаслідок якого вбито чоловіка позивача, не може бути достатнім свідченням неналежного виконання Державою свого позитивного обов`язку стосовно гарантування права на життя, тобто твердження позивача про порушення державою позитивних зобов`язань не мають обґрунтованого й об`єктивного твердження. Крім того було зазначено, що позивачем не доведено наявність причино-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою. На підставі зазначеного просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі (а.с.166-174). Представник відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, а також надав відзив на позовну заяву в якому вказує, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі, а також позивачем не надано доказів на підтвердження факту незаконних дій Державної казначейської служби України, якими було завдано моральну шкоду, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі (а.с.151-154). Відповідь на відзиви на позовну заяву позивачем на надано. Заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є дружиною [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.22, 24). Відповідно до довідки про смерть від 23.02.15 та довідки про причину смерті від 19.05.2015, [PERSON] помер набряку набухання головного мозку, проникаюче осколкове поранення голови з ураженням головного мозку (а.с.25). Згідно до витягу з кримінального провадження №22020050000000044 Слідчим відділом ГУ СБУ в Донецькій та Луганських областях здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за фактом здійснення терористичного акту, який призвів до заподіяння значної\~майнової шкоди\~та загибелі людей в тому числі [PERSON] (а.с.41-44). Відповідно до висновку експерта Бюро психологічних досліджень Журавльової М.О. №21/20 від 31.12.2020 за результатами проведеної психологічної експертизи у [PERSON] наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які негативно впливають на соціальне функціонування її як особистості і виникли внаслідок військових дій, втрати чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , внаслідок артилерійського обстрілу м. Попасна Луганської області 30.01.2015, з боку так званої «ЛНР». Попередній орієнтований розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених [PERSON] (моральної шкоди), становить від 1000000 грн. (а.с.26-37). Відповідно до ч.ч.1-4 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою, пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до частини першої, пунктів 1, 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (стаття 1177 ЦК України). В пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 зазначено, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена в залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. При цьому в законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява №38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява №54904/08). Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачу терористичним актом у період проведення антитерористичної операції незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. В законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку з проведенням антитерористичної операції. Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункти 36, 69), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (пункти 7.5, 7.11). Щодо порушення державою права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції та статтею 27 Конституції України, суд зазначає наступне. Позивач заявила вимогу про стягнення з держави України у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої їй терористичним актом, що призвів до загибелі її чоловіка [PERSON] , посилаючись на те, що держава є відповідальною за порушення права на життя її чоловіка, гарантованого статтею 2 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 виклала правовий висновок, у якому зазначила, що на правовідносини стосовно відшкодування шкоди, завданої порушенням права на життя, поширюється положення статті 2 Конвенції. Однак, проблема у подібних справах полягає в тому, щоби встановити, чи перебував потерпілий під юрисдикцією держави України у сенсі статті 1 Конвенції, та чи порушила держава України певні свої обов`язки з тих, які випливають із указаної статті. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України). Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України). Під час проведення військових операцій необхідно постійно дбати про безпеку цивільного населення, цивільних осіб та цивільних об`єктів. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб та пошкоджень цивільних об`єктів або принаймні звести такі випадки до мінімуму (норма 15 дослідження Міжнародного Комітету Червоного Хреста «Звичаєве міжнародне гуманітарне право», яке є збіркою практики держав у сфері міжнародного гуманітарного права з метою виявлення норм, що набули характеру звичаєвих). Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території. Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції). Самі по собі факти загибелі людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення АТО, ООС), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatis mutandis рішення Великої Палати ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти Росії (щодо Криму)» (Ukraine v. russia (re Crimea)) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави. За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому: 1) негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку; 2) позитивний обов`язок має два різновиди: - матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтовані заходи для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб. Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава: (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу); (б) могла вжити заходи, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретні заходи, спрямовані на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68); - процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176). Оскільки, Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити. Так, відсутність у законодавстві України приписів щодо відшкодування моральної шкоди, завданої особі у зв`язку із загибеллю її близького родича внаслідок терористичного акту, не перешкоджає такій особі доводити у суді, що стосовно права на життя її близького родича у відповідній ситуації певний конвенційний обов`язок - негативний або позитивний (матеріальний, процесуальний) - держава не виконала чи виконала неналежно, та вимагати від неї відшкодування (компенсації) за це на підставі статті 2 Конвенції. Причому право на відшкодування за порушення державою позитивних обов`язків особа матиме впродовж усього часу їхнього невиконання чи неналежного виконання (відсутності компенсаційних механізмів, неналежного розслідування тощо). Залежно від обставин порушення права на життя та зумовлених ним наслідків для потерпілого відповідна компенсація (відшкодування) з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися. Так, у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за неправомірне втручання у право на життя та провести об`єктивне й ефективне розслідування незалежним органом факту такого втручання, це відшкодування буде суттєво меншим, ніж як за порушення державою негативного обов`язку не втручатися у вказане право людини, яка перебувала під державним контролем. Присудження особі компенсації (відшкодування) за порушення державою позитивного обов`язку є стягненням відшкодування моральної шкоди, тоді як порушення державою негативного конвенційного обов`язку залежно від виду права, про яке йде мова, може передбачати відшкодування як моральної, так і матеріальної шкоди (наприклад, за порушення права власності, якщо саме держава знищила чи пошкодила майно особи). У визначених у частині другій статті 1167 ЦК України випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави відповідача). Звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала на невиконання державою позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя чоловіка позивача та позитивного процесуального обов`язку, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне та ефективне розслідування факту посягання на людське життя незалежним органом. У позовній заяві\~\~ [PERSON] стверджувала, що з огляду на факт загибелі її чоловіка внаслідок терористичного акту, держава Україна зобов`язана відшкодувати моральну шкоду, яка полягає у стражданнях, спричинених цією загибеллю, незабезпеченням державою права на життя чоловіка. Проте, як зазначено вище, згідно зі статтею 2 Конвенції держава не несе відповідальності за кожну загибель людини у межах її кордонів. Немає підстав вважати, що таку відповідальність за кожну загибель людини на державу поклали й інші акти чинного законодавства України. У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази). Суд погоджується, що втрата позивачем чоловіка, який загинув за трагічних обставин, є непоправною та безперечно зумовлює сильні моральні і фізичні страждання для будь-якої жінки, яка втратила чоловіка. Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, проблема такої справи полягає не в тому, чи страждала морально позивач, не в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці її страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис слід застосувати для присудження відповідного відшкодування, а в тому, чи має за заподіяні моральні страждання позивача нести відповідальність саме держава Україна. І якщо так, то за порушення якого саме обов`язку з гарантування права на життя така відповідальність має настати. Позивач не обґрунтовувала, що держава Україна могла вжити, але не вжила заходи, які б усунули ризик загибелі її чоловіка, що держава знала про можливість вибуху снаряду 30.01.2015 у подвір`ї належного позивачу будинку [ADDRESS] , невідомими особами із складу незаконних збройних формувань РФ і могла вжити, але не вжила заходів з попередження такого вибуху та усунення ризиків для життя чоловіка позивача. Отже, [PERSON] належним чином не обґрунтувала в чому полягає порушення державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя її чоловіка. Загибель [PERSON] внаслідок вибуху, що стався у подвір`ї будинку [ADDRESS] , з боку незаконних збройних формувань та виконання державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя чоловіка позивача не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року у справі №419/3824/17. Суд зазначає, що об`єктивна необхідність і обов`язок держави реагувати на загрозу її суверенітету та незалежності, правам людини та громадянина, протидія таким загрозам на суверенній території держави викликали відповідне реагування з боку державних органів держави Україна у межах їх компетенції та покладених на них завдань. Крім того,\~Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочата антитерористична операція. Територія проведення АТО охоплює територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку відповідно до вищевказаного Указу Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють повноваження та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування. У перелік зазначених населених пунктів включено м. Попасна Луганської області, як населений пункт, що розташований на лінії розмежування. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО. У перелік зазначених населених пунктів включено м. Попасна Луганської області. 30.01.2015 внаслідок артилерійського обстрілу м. Попасна Луганської області чоловік позивача [PERSON] отримав тілесні ушкодження від яких 19.02.2015 помер. На теперішній час, досудове розслідування не завершене, винні особи не встановлені та не притягнуті до відповідальності. Суд звертає увагу на те, що позивач вказала на відсутність ефективного незалежного розслідування кримінального провадження за фактом загибелі її чоловіка, однак не мотивувала, чому вважає тривалість досудового розслідування надмірною, не зазначила, які процесуальні дії не вживаються, чи які заходи не проведено органом досудового розслідування її, що впливає на тривалість та можливість завершення досудового розслідування. На час розгляду справи м. Попасна Луганської області включене до затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО. Встановлено, що територія, на якій загинув чоловік позивача, була на той час територією, що розташована на лінії розмежування. Держава Україна не контролювала цю частину її території настільки, щоби попередити загибель чоловіка позивача, навіть якщо би вона могла та мала це зробити. Позивач у поданих до суду документах не вказувала і не доводила, що відповідачу було чи мало бути відомо про загрози для життя її чоловіка зокрема про факт артилерійського обстрілу будинку [ADDRESS] . Позивач не обґрунтовувала, що Держава Україна до того моменту, як загинув її чоловік, могла вжити, але не вжила заходи, які би усунули ризик для його життя від артилерійського обстрілу з боку незаконних збройних формувань, розташованих на непідконтрольній уряду України території. Також, позивач не доводила, що Держава Україна знала про можливість обстрілу незаконними збройними формуваннями м. Попасна Луганської області і могла вжити, але не вжила заходи з попередження такого обстрілу, тобто з усунення ризику для життя чоловіка позивача. Отже, позивач не обґрунтувала порушення Державою Україною її позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя чоловіка. Як загибелі людей у періоди проведення державою АТО, Операції об`єднаних сил, так і загальновідомих фактів про бойові дії, вибухи й обстріли (зокрема з боку незаконних збройних формувань), через які у зазначені періоди загинуло цивільне населення, недостатньо для того, аби покласти на Державу Україну відповідальність за смерть цих людей. Держава відповідає за власні дії чи бездіяльність щодо гарантування права на життя за статтею 2 Конвенції. Проте порушення відповідних гарантій позивач має обґрунтувати (про обов`язок доказування див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності від 05 липня 2016 року у справі «Лісний та інші проти України і Росії» (Lisnyy And Others v. Ukraine And Russia), заява № 5355/15 та 2 інші). Підтвердженням такого порушення не може слугувати висновок психологічного експертного дослідження, бо суб`єкт правопорушення й об`єктивна сторона останнього встановлюються на підставі фактичних даних, а не їхнього суб`єктивного сприйняття потерпілим. Також не є підтвердженням порушення Державою Україною її обов`язків за статтею 2 Конвенції цитування у процесуальних документах позивача приписів законодавства України, зокрема, чинних для неї міжнародних договорів, і практики їхнього застосування. Припис пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України зокрема передбачає, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав. Тобто у визначених в цій частині випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача). У цій справі суди не встановили всі елементи складу правопорушення, за вчинення якого вони притягнули Державу Україну до цивільної відповідальності. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року, у справі № 635/6172/17. Стосовно посилання позовної заяви на висновки ЄСПЛ, сформульовані у рішеннях у справі «Айдер та інші проти Туреччини» та у справі «Аль-Скейні та інші проти Сполученого Королівства», суд звертає увагу на істотну відмінність обставин тих справи та справи, що переглядається. Суд звертає увагу, що у статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» було визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії, покладається на державу-агресора відповідно до принципів і норм міжнародного права. У частині п`ятій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначено, що держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди (частина дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). У постанові від 18 травня 2022 року у справі №760/17232/20-ц Верховний Суд дійшов висновку, що держава-окупант, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Викладене цілком відповідає правовому висновку, зробленому Верховним Судом у постанові 02.02.2024 у справі 242/2367/21, в якій предметом розгляду були аналогічні правовідносини. За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed