Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

Описова частина Зміст позовних вимог [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці із позовною заявою до Державної казначейської служби України, Чернівецької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства. На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 28.03.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019260000000213 було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, відносно [PERSON] , [INFO] . 04.04.2019 позивачу, [PERSON] , було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. 14.05.2019 у кримінальному провадженні № 12019260000000213 затверджено обвинувальний акт та його скеровано до Шевченківського районного суду м. Чернівці. 08.12.2022 вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці [PERSON] , [INFO] , було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначено йому за ч. 2 ст. 190 КК України покарання у вигляді одного року позбавлення волі. 06.03.2023 ухвалою Чернівецького апеляційного суду апеляційну скаргу обвинуваченого [PERSON] було задоволено, вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 грудня 2022 року було скасовано, а кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] , [INFO] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення. В подальшому, постановою Верховного Суду від 06.09.2023 касаційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 06 березня 2023 року щодо [PERSON] залишено без змін. Таким чином, позивач незаконно перебував під слідством та судом з 04.04.2019 (дата вручення повідомлення про підозру) по 06.03.2023 (дата набрання законної сили ухвалою апеляційного суду, якою закрито кримінальне провадження), що загалом складає 47 місяців та 2 дні. Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Таким чином, належним способом захисту порушеного права позивача є звернення у порядку цивільного судочинства із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Таким чином, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Разом з тим, з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, оскільки обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Вказане також узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 18 січня 2023 року у справі №335/4358/21. Як вказувалось вище позивач незаконно перебував під слідством та судом з 04.04.2019 року (дата вручення повідомлення про підозру) по 06.03.2023 року (дата набрання законної сили ухвалою апеляційного суду, якою закрито кримінальне провадження), що загалом складає 47 місяців та 2 дні. Враховуючи норми статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», яким встановлений мінімальний розмір заробітної плати у місячному розмірі 8000,00 грн., положення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», період перебування [PERSON] під слідством та судом (47 місяців та 2 дні), гарантований мінімальний розмір, завданої позивачу моральної шкоди становить 376 533,00 грн. (47 місяців * 8000 грн. = 376 000 грн.; 2 дні *8000/30 = 533 грн.; 376 000 + 533 = 376 533,00 грн.). Разом з тим, за час перебування під слідством та судом позивач зазнав незаконного втручання у своє особисте життя, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури та суду щодо притягнення її до кримінальної відповідальності. Незаконне пред`явлення обвинувачення порушило нормальні сімейні зв`язки позивача, престиж та репутацію як керівника та підприємця, спричинило тяжкі душевні страждання та вимагали від нього значних додаткових зусиль для організації свого життя. Проведення досудового розслідування та подальший судовий розгляд став причиною кардинального погіршення життєвого укладу та стану психічної рівноваги позивача. [PERSON] почав погано спати вночі, постійно нервував та не міг зосередитися на простих життєвих речах. Позивач був змушений постійно думати про свій захист, про несправедливість та надуманість пред`явленої йому підозри та обвинувачення, про ті страшні наслідки для нього та його сім`ї, які могло спричинити визнання судом його винним у пред`явленому обвинуваченні. Окрім того, інформація про кримінальне провадження відносно [PERSON] була широко розповсюджена в інтернет-виданнях та соціальних мережах. Постійне розповсюдження неправдивої інформації у засобах масової інформації про [PERSON] як нібито людину, яка недбало ставилася до своїх службових обов`язків, що могло призвести до отруєння дітей в дитячих садочках міста Чернівці, принижувало його честь та гідність, порушувало ділову репутацію, додатково тиснуло на нього, позбавляючи душевного спокою (роздруківки\~ЗМІ додаються). Також незаконне перебування під слідством і судом [PERSON] протягом майже чотирьох років сприяло погіршенню її відносин з колегами, друзями, сусідами та знайомими, які не нормалізувалися до сьогодні. Всі вищенаведені обставини є підставою для збільшення мінімального гарантованого законом розміру морального відшкодування, завданого незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Таким чином, враховуючи вимоги розумності, виваженості і справедливості, характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, вважаю, що заподіяний розмір моральної шкоди [PERSON] становить 500 000 грн. У зв`язку із тим, що оригінали документів, які свідчать про час та обставини незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності знаходяться в матеріалах судової справи № 727/5444/19 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 191 КК України, вважаю, що зазначену справу слід витребувати з архіву Шевченківського районного суду м. Чернівців для її огляду в судовому засіданні. На підставі\~викладеного просив\~суд стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 500\~000\~(п`ятсот\~тисяч)\~грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Надходження позовної заяви та інших заяв до суду 04.06.2024 суддя ухвалою відкрила провадження у справі № 727/5111/24 та призначила справу до розгляду. 10.06.2023 представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що ГУНП вважає позов безпідставним та необґрунтованим. Щодо безпідставності та необґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від: характеру та обсягу страждань яких зазнав позивач: фізичних, душевних, психічних тощо, характеру немайнових втрат: їх тривалості, можливості відновлення тощо, та з урахуванням інших обставин; зокрема, враховуються: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін -у його 1) - життєвих, і 2) - виробничих стосунках, ступінь зниження 1) престижу, 2) ділової репутації, 3) час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, 4) добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Однак Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів щодо впливу кримінального провадження хоча б на один з життєвих критеріїв. Частиною п`ятою та шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частин другої та третьої статті 13 цього ж Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15 та від 22.04.2019 у справі № 236/893/17. Разом з цим, Позивачем необґрунтовано визначено розмір моральної шкоди, який є значно завищений за мінімальний, встановлений Законом № 266/94-ВР. Крім цього, посилання на незаконність дій правоохоронних органів описані загальними фразами, що є суб`єктивною особистою позицією Позивача та яка сама по собі, жодним чином не утворює підстав для відшкодування моральної шкоди. Щодо позиції Верховного суду відносно суми відшкодування моральної шкоди. Слід зазначити, що Постановою Верховного суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15 визначена правова позиція в частині визначення розміру моральної шкоди. У вказаному судовому рішенні визначено розмір відшкодування моральної шкоди в залежності від часу перебування під слідством, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Позивачем наведено вимогу у рази раз завищену ніж та що наведена судом у згаданому рішенні. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі\~співмірному з\~мінімальним розміром\~заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено мінімальну заробітну плату на рівні 8000 грн. Отже, Позивач свідомо завищує суму відшкодування моральної шкоди для збагачення за рахунок держави, адже кошти, які він бажає отримати, більші за ті, що передбачені Законом № 266/94-ВР з урахуванням строку його перебування під слідством та судом. Щодо понесених Позивачем судових витрат на правничу допомогу. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з цим, як вбачається з позовної заяви до неї не було додано а ні договору про надання правової допомоги, а ні документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат. Разом з тим, слід звернути увагу, що позовна заява складена на небагатьох аркушах, зміст якої в переважній більшості складається із загальних норм цивільного законодавства та посилань на рішення Верховного Суду, копіювання яких не потребує великого інтелектуального навантаження та витрачання такої кількості часу. При визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, що відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 23.04.2019 у справі №826/9047/16. Таким чином, враховуючи вищевикладене, в даному випадку сума відшкодування на професійну правничу допомогу є неспівмірною зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг Позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), ціною позову, а тому відсутні підстави для стягнення на користь Позивача витрат на правову допомогу. Щодо неналежного складу учасників справи. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник (частина четверта статті 58 ЦПК України). Слід відмітити, що у ГУНП відсутні повноваження представляти в суді державу Україна, оскільки ані Законом України «Про Національну поліцію», ані положеннями про Національну поліцію України та відповідно про ГУНП, такі повноваження не передбачені. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Натомість, державу Україна не залучено до участі у справі, а в позовній заяві ГУНП вказано в якості юридичної особи, яка представляє власні інтереси, а не інтереси держави України. За відсутності відповідної заяви [PERSON] про залучення держави Україна до участі у справі в якості співвідповідача, суд першої інстанції не вправі самостійно вчиняти такі процесуальні дії. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц. Отже, висновки щодо обґрунтованості позову у мотивувальній частині судового рішення може бути зроблений виключно за належного суб`єктного складу її учасників. Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи визначений Позивачем предмет спору та суб`єктний склад учасників, в задоволенні позовної заяви слід відмовити з підстав його пред`явлення до неналежного відповідача. Таким чином, ініціювання Позивачем даного явно необґрунтованого позову з безумовно завищеною ціною позовних вимог, беззаперечно свідчить про його бажання незаконно збагатитися за рахунок коштів державного бюджету. Просили суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. 10.06.2024 представник відповідача Державної казначейської служби України надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що Казначейство діє відповідно до повноважень і компетенції та не несе відповідальності за дії інших органів державної влади. Відповідно до наданих повноважень, виконання рішень про стягнення коштів державного бюджету здійснюється виключно Казначейством у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Таким нормативно-правовим актом є Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845. Згідно з пунктом 35 цього Порядку, Казначейство (тобто центральний апарат Державна казначейська служба України) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Законом України Про Державний бюджет України на 2024 рік Державній казначейській службі України, за бюджетною програмою 3504030 передбачено видатки на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб в сумі 150 000,00 тис. грн. Відповідно до частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Одночасно повідомляють, що Казначейством лише здійснюється виконання судових рішень про відшкодування шкоди шляхом стягнення коштів з Державного бюджету України за рахунок коштів відповідної бюджетної програми передбаченої на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Відповідно до\~Положення про\~Державну казначейську\~службу України,\~центральним органом\~виконавчої влади,\~що реалізує\~державну політику\~у сфері\~казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України, яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти на відшкодування шкоди завданої державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких\~справах резолютивні\~частини судових\~рішень не\~повинні містити\~відомостей про\~суб`єкта\~його виконання,\~номери та\~види рахунків,\~з яких\~буде здійснено\~безспірне списання\~коштів (висновок Великої Палати\~Верховного Суду\~у постанові\~від 19\~червня 2018\~року в\~справі №910/23967/16). Щодо відшкодування моральної шкоди. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Як вбачається з позовної заяви позивач обраховує термін перебування під слідством з моменту вручення повідомлення про підозру 04.04.2019 до моменту, коли 06.03.2023 року Чернівецьким апеляційним судом залишено без змін вирок суду першої інстанції, термін становить 47 місяців та 2 дні. Відтак, визначений розмір моральної шкоди у сумі 500 000, 00 грн. є неспівмірним, недоведеним і необґрунтованим. У зв`язку з цим, підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу немає. Щодо стягнення судових витрат у зв`язку з наданням позивачу правової допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, слід зазначити, що в даному розрахунку також не зазначено, в якій саме справі надана правнича допомога, відтак неможливо встановити в межах якої справи виконувались роботи щодо надання правової допомоги. Крім того, позивачем не долучено жодних документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відтак вважаємо, що вищевказані докази є неналежними, та такі, що документально не підтверджують судових витрат в розмірі визначеному в заяві. Жодних доказів про надання (оплату) такої допомоги до матеріалів позовної заяви не додано. Просили суд у задоволенні позову [PERSON] до Державної казначейської служби України, Чернівецької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про відшкодування шкоди відмовити в повному обсязі. 19.06.2024 представник\~відповідача Чернівецької\~обласної прокуратури\~надав до\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~де зазначив,\~що предметом\~доказування в\~межах заявленої\~позовної заяви\~є наявність\~чи відсутність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди. Так, позивач в даному позові заявляє про незаконне перебування під слідством та судом з 04.04.2019 (дата вручення повідомлення про підозру) по 06.03.2023 року (дата набрання законної сили ухвалою апеляційного суду, якою закрито кримінальне провадження), що загалом складає 47 місяців та 2 дні. Розмір моральної шкоди, внаслідок незаконного кримінального переслідування, позивач оцінює в сумі 376 533 грн (виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в сумі 8000 грн, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік». Крім того ураховуючи характер та обсяг страждань, яких він зазнав, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, вважає що заподіяний розмір моральної шкоди становить 500 000 грн. Вивчивши зміст позовної заяви вважаю, що вона є необґрунтованою, безпідставною та не підлягає задоволенню. Відшкодування моральної шкоди, за змістом ст. 4 Закону № 266/94ВР провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 Закону визначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен\~місяць перебування\~під слідством\~або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (абз. 2 п. 14 Постанови). Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою (постанова Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 199/1478/17). Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних\~правовідносин не\~застосовується презумпція\~моральної шкоди. Отже, позивач повинен на підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, погіршення здоров`я тощо. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Такий розмір\~має бути не\~більш,\~аніж достатнім\~для розумного\~задоволення потерпілої\~особи і не має призводити до її збагачення. Разом з тим позивач, окрім висловлювань, що описані в позовній заяві не підтверджує жодним належним та допустимим доказом наявність страждань психологічного характеру, не доводить їх глибину і ступінь, а також жодним чином не підтверджує будь-якими доказами виникнення перепон, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Жодним чином не підтверджено позивачем яким чином погіршилися його відносини з колегами, друзями, сусідами та знайомими. До позову долучені роздруківки з невідомих джерел, які є неналежними та недопустимими доказами. Для підтвердження відповідності опублікованої інформації в мережі інтернет вони мали б бути посвідчені відповідними особами. Такі роздруківки\~не можуть\~нести будь- якої доказової\~сили на\~підтвердження обставин,\~зазначених у\~позовній заяві\~тому вважаю їх припущеннями позивача. У зв`язку з наведеним та за відсутності належних доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, заявлений розмір відшкодування в сумі 500000 грн. є значно завищеним, не відповідає наведеним положенням Закону, а компенсація цих коштів призведе до його неправомірного збагачення за рахунок держави в період війни. Щодо попереднього розрахунку суми судових витрат вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову. Так, з матеріалів справи вбачається, що представником [PERSON] , ознайомлено з матеріалами справи, підготовлено саму позовну заяву та розраховано участь у двох судових засіданнях. Інших дій, для підготовки позовної заяви виконано не було. У зв`язку з цим, вартість судових витрат, а саме оплата професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 16 500 грн не відповідає складності справи, часу витраченого на підготовку позову та обсягу наданих послуг. Крім того, належним відповідачем у цій справі є держава Україна. Натомість, державу Україна не залучено до участі у справі. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволені позову. На підставі вищевикладеного, прошу відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви. 18.09.2024 представник позивача надав письмове клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та його представника. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судовому засіданні представлений адвокатом Сидорою І. Ю. В судовому\~засіданні представник\~позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, підтвердив факти, викладені в позові, та просив суд позов задовольнити. В судовому\~засіданні представник відповідача\~Державної казначейської\~служби України Ісопеску К.\~І. позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позов. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні представник\~відповідача Чернівецької\~обласної прокуратури Нараєвська А.\~Ю. позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позов. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судовому\~засіданні представник\~відповідача Головного\~управління Національної\~поліції в\~Чернівецькій області Верешко І. В. позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позов. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши представника позивача, представників відповідачів та дослідивши письмові матеріали справи, суд уважає, встановленими наступні фактичні обставини справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом Згідно з витягом з ЄРДР кримінальне провадження №12019260000000213 від 28.03.2019 кваліфікація ч. 2 ст. 191 КК, виклад обставин: [PERSON] , [INFO] ,будучи засновником та директором ТОВ «Фреш», а отже службовою особою, наділеною, організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками, травня 2018 року, на виконання Договору №25 про закупівлю товару за бюджетні кошти від 22.01.2018 року, укладеного з Управлінням освіти Чернівецької міської ради. Шляхом постачання до дошкільних навчальних закладів неякісної, а саме: масла вершкового, якість якого не відповідає вимогам ДСТУ, заволодів бюджетними коштами в сумі 149891 грн. як оплатою від Управління освіти Чернівецької міської ради як оплата за поставлене масло вершкове до дошкільних навчальних закладів міста Чернівці. Згідно з обвинувальним актом від 14.05.2019 [PERSON] обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, внесеного в ЄРДР за №1219260000000213 від 28.03.2019 за ч. 2 ст. 191 КК України. Згідно з Інтернет ресурсу ТСН опубліковано статтю «Виробник фальсифікованого масла постачатиме свою продукцію до чернівецьких дитсадків від 23.01.2020». Згідно з Інтернет ресурсу Антикор опубліковано статтю «У Чернівцях підрядника, який поставляв неякісне вершкове масло до дитсадків, визнали винним у шахрайстві». Згідно з Інтернет ресурсу 368.media опубліковано статтю «У Чернівцях підрядника, який поставляв неякісне вершкове масло до дитсадків, визнали винним у шахрайстві». Згідно з\~вироком Шевченківського\~районного суду\~м.\~Чернівці від\~08.12.2022, [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у виі одного року позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] , [INFO] , від відбування призначеного судом основного покарання, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.2-4 ст. 76 КК України, зокрема: - не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу відповідного органу пробації (районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Чернівецькій області); періодично з`являтися на реєстрацію до органу пробації (районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Чернівецькій області) та повідомляти орган пробації (відповідний районний відділ філії Державної установи «Центр пробації» у Чернівецькій області) про зміну місця проживання та зміну місця роботи. Згідно з ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 06.03.2023, апеляційну скаргу задоволено. Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.12.2022 за обвинуваченням [PERSON] , [INFO] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, скасовано і кримінальне провадження закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Згідно з постановою Верховного суду від 06.09.2023 касаційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 06.03.2023 щодо [PERSON] без змін. Мотивувальна частина Частинами першою, другою\~статті 2 ЦПК України\~встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша\~статті 10 ЦПК України). Відповідно до частини першої\~статті 3 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього\~Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до\~статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення у справі «Шиліг проти Словенії» (Silih v. Slovenia), заява № 71463/01, п. 195). Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Вказані правовідносини регулюються\~Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Механізм застосування положень вказаного\~Закону\~визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 (зі змінами та доповненнями) (далі - Положення). Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій вищевказаної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 1\~статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Статтею 3 зазначеного Закону\~встановлено, що у наведених в\~статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові, відшкодовуються (повертаються), зокрема: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;5) моральна шкода. Відповідно до\~статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5\~статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом національного права. З наведеного витікає,що рішення національного суду Держави Україна буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду. У справі «GregoriodeAndradev. Portugal» (№41537/02, 14.11.2006) ЄСПЛ відзначив, що держава несе відповідальність за дії або бездіяльність працівників прокуратури при виконанні ними службових обов`язків(п.38). При розгляді вимог про сплату компенсації органи державної влади повинні тлумачити та застосовувати положення національного законодавства відповідно до духу статті 5, без надмірного формалізму (справи «Шульгін проти України», «Houtman і Meeus проти Бельгії»). Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю згідно ст. 3 Конституції України. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, враховуючи рішення Європейського Суду від 08 червня 1976 року у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» та рішення від 02 грудня 1986 року у справі «Боцано проти Франції», кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Статтею 4 Закону України «Пропорядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір сум, які передбачені\~пунктом 1\~статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Згідно п.7 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,\~\~завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відповідно до ст.3 Закону (266/94-ВР) відшкодуванню громадянинові підлягають, крім іншого, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив\~\~внаслідок незаконних дій. Пункт 8 Положення визначає, що згідно з частиною 1 ст. 4 Закону розмір сум, які передбачені п.1 ст.3\~\~ Закону і підлягають відшкодуванню визначається з урахуванням заробітку,\~\~не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання\~\~чи\~\~виправних\~\~робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих\~\~сум\~\~обчислюється\~\~виходячи\~\~з\~\~середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Частинами першою, другою\~статті 2 ЦПК України\~встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша\~статті 10 ЦПК України). Відповідно до частини першої\~статті 3 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього\~Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до\~статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення у справі «Шиліг проти Словенії» (Silih v. Slovenia), заява № 71463/01, п. 195). Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Статтею 19 Конституції України\~встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Відповідно до\~статті 16 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені\~статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою\~статті 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4)\~у\~приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої\~статті 23 ЦК України\~визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з\~урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України\~та\~Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до частини першої\~статті 1176 ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від\~вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно із\~статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Таким чином, цивільним законодавство України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини друга\~статті 1176 ЦК України). Так, відповідно до\~статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у тому числі у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що\~здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до\~порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до\~погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста\~статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що\~здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~питання про\~відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до\~частини першої\~статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у\~розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті\~13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи\~неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та\~зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». У пункті 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення\~до набрання виправдувальним вироком законної сили\~або ухвалою про закриття кримінального провадження. Суд встановив, що через вказані ЗМІ інформація про затримання позивача могла стати відомою великому колу громадян. З огляду на посаду, займану позивачем на момент його затримання,\~до теперішнього часу існування вказаних публікацій у відкритому доступі про притягнення його до кримінальної відповідальності, безпосереднім чином вплинуло на формування у суспільстві його портрету. У постанові Великої Палати Верховного суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) наведено висновок, згідно з яким: «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану,і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Аналогічне твердження містить постанова Верховного Суду від28.10.2020 року у справі№610/3221/19-ц. Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Розмір відшкодування моральної шкоди має бути достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «THOMA v. LUXEMBOURG», «CALOC v. FRANCE» та «NIEDBALA v. POLAND» ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. При встановленні самого факту спричинення позивачеві моральної шкоди слід виходити з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди, виходячи з принципу справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того, з констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин, в зв`язку з чим суд враховує визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Так, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону\~статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, Законом\~«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом має визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування,\~обмеження максимального розміру моральної шкоди законом не передбачено. Суд вважає, що позивач довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, причинний зв`язок між надмірною тривалістю досудового розслідування та судового розгляду, настанням певних негативних наслідків, зокрема обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, постійною участю, протягом майже 4 років, в слідчих діях та судових процесах, тривалою невизначеністю, обуренням, протестом, емоційною напругою, необхідністю виправдовуватись та доводити Верховному Суду свою невинність в інкримінованих діяннях, а також: приниження, сорому, тривоги, втрати можливостей самореалізації. Позивач не мав можливості здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебував у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що його підозрювали у вчиненні тяжкого злочину, відповідальність за яке передбачало покарання у вигляді позбавлення волі. Зазначені обставини стали для нього стресовою психоемоційною ситуацією, яка внесла кардинальні зміни у звичний спосіб його життя, призвела до руйнування значущих взаємовідносин з оточенням, моральних цінностей та довіри до людей та правоохоронної системи. Суд уважає, що внаслідок подій, які призвели до встановлення порушення у цій справі, позивач вочевидь зазнав сильних душевних переживань та страждань, і таку шкоду не може бути виправлено самим лише встановленням факту порушення. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного суду у справі, з подібних правовідносин, зокрема у справах: № 585/724/19 (пр. 61-18673ск19) від 27.05.2020року; № 646/8234/19 провадження № 61-14404св20 від 10.03.2021р. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд також враховує положення статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якого відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, незаконного накладення арешту на майно, незаконного здійснення інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. В даному випадку такими діями є незаконне кримінальне переслідування позивача впродовж 3 років, 11 місяців і 2 дні. За час досудового розслідування до [PERSON] запобіжний захід не застосовувався. Згідно абзацу першого\~статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, - кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Європейський суд з прав людини у справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» звернув увагу на окремі аспекти застосування національними судами п.5 ст. 5 Конвенції, відповідно до якого кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має право на відшкодування шкоди у судовому порядку, з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. До того ж Європейський суд з прав людини у своїх рішення по справах «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Кудла проти Польщі» від 26 жовтня 2000 року зауважив відсутність спеціальних правових інструментів, за допомогою яких заявник міг би оскаржити тривалість провадження. Визначаючи строк перебування [PERSON] під судом і слідством, суд вважає, що його початком є 04.04.2019 року (день вручення повідомлення про підозру), а останнім днем перебування [PERSON] під слідством і судом є 06.03.2023 - дата постановлення ухвали Чернівецьким апеляційним судом про задоволення апеляційної скарги і скасування вироку Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.12.2022 року. Згідно з пунктом 14 частини першої\~статті 3 КПК України\~притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частини першої\~статті 43 КПК України\~виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Згідно з частинами першою-четвертою\~статті 532 КПК України\~вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження. Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»\~було встановлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату на рівні 8000,00 грн. Таким чином, період перебування [PERSON] під слідством і судом складає не 3 років 11 місяців 2 дні або 47 місяців 2 дні (з 04 квітня 2019 року до 06 березня 2023 року), тому розмір відшкодування морального відшкодування не може бути меншим за 376 000,00 грн. (47 місяців * 8000,00 грн.), що не позбавляє суд права визначити цей розмір у більшому розмірі. Отже, встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи. Враховуючи викладене, суд уважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного перебування під слідством та судом. Однак з урахуванням установлених обставин у справі, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд вважає необхідним також врахувати ступінь страждань від безпідставного обвинувачення позивача у вчиненні злочину, тривалість обмеження його конституційних прав, а тому дійшов висновку, що достатньо підстав для визначення розміру компенсації у сумі 376533 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу незаконними діями державних органів (слідства та суду), саме такий розмір відповідає характеру та обсягу страждань позивача, а також засадам виваженості, законності та справедливості. Статтею 56 Конституції України\~передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до\~ст. 25 Бюджетного кодексу України\~Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з п. 1 п. 9\~Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України\~рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Відповідно до п. 23-1 ч. 1\~ст. 2 Бюджетного кодексу України\~єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п. 3 п. 4 Положення). Згідно із п. 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до пп. 14 п. 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого\~наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1\~ст. 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Із системного аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави у цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету. Отже, кошти на відшкодування моральної шкоди, як це передбачено чинним законодавством, підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом їх списання ДКСУ з Єдиного казначейського рахунку, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, яка є їх розпорядником. Вказане узгоджується із судовою практикою Верховного Суду, зокрема, з постановою від 14 липня 2021 року у справі №310/2397/19. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц зазначила, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)). Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Відповідно до п. 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року,\~серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: partial