Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна, в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне. Так, вказала, що вони з відповідачем [PERSON] перебували у шлюбі з 21.11.1986 по 25.11.2020. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин у квітні 2010 року за спільні кошти ними було придбано домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу серії ВАА № 032019.Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 25.11.2020 року шлюб між ними було розірвано. Втім, сторони не можуть прийти згоди щодо розподілу спільно набутого ними майна, оскільки відповідач вважає себе його єдиним власником, оскільки саме він зазначений у договорі купівлі-продажу як покупець. Просила здійснити поділ домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею право власності на частину вказаного домоволодіння. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області у вказаній цивільній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Штундюка О.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно якого відповідач позовні вимоги останньої не визнав через наступне. Так, зазначив, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , 1938 р.н., на підставі свідоцтва про право власності від 09.02.1994р., виданого районною державною адміністрацією (відповідний запис внесений до Державного реєстру 27.07.2004). Крім того, іншим власником будинку за вказаною адресою відповідно до запису в Державному реєстрі від 01.02.2011р. є [PERSON] , 1982 р.н., відповідно до свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Брусилівської селищної ради від 27.12.2010 № 29. Тому вважає, що спірний будинок на час звернення позивачки до суду належить [PERSON] та [PERSON] і не належить відповідачу [PERSON] . Також вказав, що дійсно договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] від 2002 року, за яким [PERSON] набув право власності на спірний будинок, існував, однак після розірвання шлюбу між сторонами він зник та відновити його відповідач не має можливості. Просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Позивачкою [PERSON] було подано відповідь на відзив відповідача [PERSON] , згідно якого не погодилась з доводами відповідача, оскільки вважає, що останній не спростував факту належності йому на даний час спірного будинку. Просила поданий нею позов задовольнити. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 14.08.2024 підготовче провадження у вказаній цивільній справі було закрито та вказану цивільну справу було призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що спірний будинок ними з відповідачем було придбано в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти, оскільки вона працювала та мала стабільний дохід. Також зазначила, що вважає, що в Державному реєстрі прав власності допущено помилки, оскільки за адресою розташування спірного будинку зареєстровані ще два будинки з різними власниками. При цьому як їй стало відомо, відповідач звертався до Брусилівської селищної ради з заявою про впорядкування поштової адреси спірного будинку і таке рішення селищною радою прийнято. Втім, відповідач не бажає вносити ці відомості в Державний реєстр прав власності, щоб ускладнити отримання нею своєї частки у спільному майні. Просила суд позов задовольнити та визнати за нею право власності на частину будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, пояснивши, що дійсно проживає у спірному будинку, який придбав в період шлюбу з позивачкою, але за власні кошти. Вказав, що не звертався до компетентних органів за реєстрацією за собою права власності на спірний будинок, оскільки позивачка забрала оригінал договору купівлі-продажу будинку, та він цей договір відновити не може. Вказав, що на даний час йому невідомо, кому належить спірний будинок, при цьому йому відомо, що в Державному реєстрі прав власності зазначені два різні власники будинку за адресою: [ADDRESS] , де він зареєстрований. Просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Штундюк О.А. позовні вимоги [PERSON] не визнав з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Також вказав, що судом не залучені до справи особи, які вказані в Державному реєстрі прав власності як власники спірного будинку, хоча рішення у даній справі буде стосуватись їх прав. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши подані ними письмові докази, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 21.11.1986р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 25.11.2020 р. (а.с. 5). 05.07.2002 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Отрищенком О.І., відповідачем [PERSON] було придбано цілий житловий будинок [ADDRESS] . Житлова площа будинку 51,3 кв.м. Зазначений договір було зареєстровано в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 02.08.2002р. за № 953 в реєстровій книзі 7-А, інвентаризаційна справа 2309 (а.с. 4). Також судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна цілий житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , 1938 р.н., на підставі свідоцтва про право власності від 09.02.1994р., виданого районною державною адміністрацією (відповідний запис внесений до Державного реєстру 27.07.2004, житлова площа будинку 49, 9 кв.м., номер запису 118 в книзі 5-А). Крім того, іншим власником цілого будинку за вказаною адресою відповідно до запису в Державному реєстрі від 01.02.2011р. є [PERSON] , 1982 р.н., відповідно до свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Брусилівської селищної ради від 27.12.2010 № 29 (житлова площа будинку 53,\~6\~кв.м., номер запису 4435 в книзі 6). Крім того, судом встановлено, що у зв`язку із зверненням [PERSON] від 12.02.2024, враховуючи акт щодо фактичного розташування об`єкта нерухомого майна від 16.02.2024 № 10, висновок комісії з житлових питань при виконкому селищної ради від 06.03.2024 з метою упорядкування об`єктів нерухомого майна на території селища Брусилів виконкомом Брусилівської селищної ради Житомирської області 06.03.2024 за № 2101 прийнято рішення, яким упорядковано адресу об`єкта нерухомого майна житлового будинку загальною площею 82, 9 кв.м, житловою площею 51,3 кв.м. відповідно до технічного паспорта на житловий будинок від 21.09.2000, інвентаризаційна справа № 2309, за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності [PERSON] відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку від 05.07.2002, реєстраційний номер 1701; зазначеному об`єкту нерухомого майна присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Вказаним рішенням [PERSON] рекомендовано звернутись до відповідних органів реєстрації речових прав щодо внесення відомостей про наявне речове право на об`єкт нерухомого майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 163 зворот, 196). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна за змістом норма містилась і у КЗпШ України (ст. 22), яка діяла на момент набуття сторонами у справі спірного будинку. При цьому суд зазначає, що відповідачем [PERSON] право власності на спірний будинок було набуто у встановленому на момент його набуття порядку (згідно ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР 1963 року та у відповідності до Наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 «Про затвердження тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» зареєстровано в БТІ). З огляду на зазначене, відсутність відомостей про зареєстроване за [PERSON] право власності на спірний будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно таких висновків суду не спростовує. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). При цьому відповідачем [PERSON] не було доведено, що спірний будинок ним було набуто за власні кошти. Натомість позивачкою [PERSON] було надано докази, що вона на час набуття спірного будинку працювала та мала постійних дохід (а.с. 7, а.с. 7 зворот). Таким чином, на думку суду, будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності [PERSON] відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку від 05.07.2002, є спільною сумісною власністю сторін як подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)). Враховуючи наведене, виходячи з заявлених позовних вимог, суд вважає можливим поділити спірний будинок, визначивши частки позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] у праві спільної власності на спірне нерухоме майно. При цьому суд враховує, що рішенням виконкому Брусилівської селищної ради Житомирської області від 06.03.2024 за № 2101 упорядковано адресу спірного будинку, якою на даний час є: [ADDRESS] . Саме з цих підстав суд вважає таким, що не заслуговують на увагу, доводи представника відповідача щодо необхідності залучення до справи осіб, які зазначені як власники будинків з адресою, що співпадає з колишньою адресою спірного будинку, а саме: [ADDRESS] , оскільки очевидно та підтверджується наведеним рішенням виконкому, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься помилка та право власності на два різні об`єкти нерухомості, що належать двом різним особам, зареєстровано за однією адресою, навіть без врахування будинку, який належить відповідачу. При цьому на даний час питання поштової адреси спірного будинку вирішено, спірному будинку присвоєна нова адреса, тому жодні права власників інших будинків, помилково зареєстрованих за вказаною адресою, даним судовим рішенням не зачіпаються. За таких обставин суд вважає можливим здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме домоволодіння з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на частину вказаного домоволодіння за кожним, задовольнивши таким чином позовні вимоги [PERSON] . На підставі викладеного, ст.ст. 3, 21, 60, 70, 71 СК України, ст. 368 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», та

Outcome: approved