Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.07.2008 між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», та [PERSON] був укладений кредитний договір №30-988/08-А, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 25408 доларів США під 12,5% річних зі строком повернення до 13.07.2015. Умовами кредитного договору передбачено сплату пені позичальником у розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Позичальник своїх зобов`язань з повернення кредиту не виконав, через що станом на 26.08.2016 виникла заборгованість в розмірі 464207,99 грн., з яких: 3451,04 доларів США - сума простроченої заборгованості по основному боргу (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 26.08.2016 за 1 долар США 23,329215 грн. становить 87412,13 грн.), 653,41 долар США - сума простроченої заборгованості по відсоткам (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 26.08.2016 за 1 долар США 23,329215 грн. становить 16550,24 грн.), 4207,50 грн. - сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії, 356038,12 грн. - пеня. З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 14.07.2008 №30-988/08-А між банком та позичальником був укладений договір застави автомобіля Hyunday, модель Tucson 2.0, тип -легковий універсал, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 14.07.2008 між банком та відповідачами був укладений договір поруки №30-988/08-А-П з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 14.07.2008 №30-988/08-А. Просить стягнути солідарно з відповідачів зазначену заборгованість за кредитним договором та судові витрати. 11.04.2017 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду. 26.10.2017 ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі. 06.08.2019 постановлено ухвалу про заміну стягувача у виконавчому провадженні Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» (далі - ТОВ «Вердикт капітал»). 11.11.2020 апеляційним судом постановлено ухвалу про заміну стягувача у виконавчому провадженні з приводу виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26.10.2017 Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» на ТОВ «Вердикт капітал». 19.02.2021 постановлено ухвалу про скасування заочного рішення від 26.10.2017, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 07.07.2021 відповідачі подали відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволенні позову. Зазначили, що проценти за користування кредитом, комісію, пеню за період з 14.07.2015 по 01.08.2016 після припинення строку кредитування нараховані безпідставно. Умови п.6.1. кредитного договору є несправедливими, оскільки сума пені становить 365% річних від суми неповернутого кредиту. Нарахування комісії на суму заборгованості в силу нікчемності умов кредитного договору в цій частині є неправомірним. 07.07.2021 відповідачі подали заяву про застосування до вимог позивача строків позовної давності. 07.07.2021 відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ТОВ «Вердикт капітал» про визнання частково недійсним кредитного договору. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що умови укладеного кредитного договору від 14.07.2008 №30-988/08-А є несправедливим та нікчемними в частині нарахування пені та щомісячної комісійної винагороди. Пунктом 6.1. кредитного договору від 14.07.2008 №30-988/08-А передбачено сплату пені позичальником у розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Кредитний договір від 14.07.2008 №30-988/08-А є споживчим, а тому до нього застосовуються законодавство про захист прав споживачів. Розмір неустойки за цим кредитним договором фактично складає 365% річних від простроченої суми, що є очевидно несправедливим та з урахуванням приписів ч.5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» договір в цій частині може бути визнаний недійсним. Пункти 4.7. та 4.8. кредитного договору 14.07.2008 №30-988/08-А підлягають визнанню недійсними, якими врегульовано правовідносини щодо нарахування та сплати комісійної винагороди позичальником, оскільки відповідно до приписів ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг, а тому ці положення є нікчемними. Просив визнати недійсними п.4.7, 4.8 та 6.1 кредитного договору 14.07.2008 №30-988/08-А. 13.07.2021 постановлено протокольну ухвалу про прийняття в провадження зустрічного позову. 13.07.2021постановлено ухвалу про витребування доказів та ухвалу про залучення до участі у справі правонаступника позивача ТОВ «Вердикт капітал». 13.08.2021 позивач надав відповідь на відзив, в якій просив задовольнити позовні вимоги, посилаючись презумпцію правомірності правочину, відсутність доказів на підтвердження заявлених вимог та відсутність доказів порушення права відповідача. 10.12.2021 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 28.03.2023постановлено ухвалу про витребування доказів. 29.05.2023 відповідач подав відзив на зустрічний позов, який з урахуванням приписів ч.2 ст. 126 ЦПК України суд залишає без розгляду з огляду на пропуск строку для його подання та відсутність підстав для поновлення пропущеного строку. 04.09.2023 та 26.09.2023 постановлено ухвалу про відмову в проведенні судового засідання в режимі відеоконференції. 01.05.2024 постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження, призначено її до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. 26.06.2024 постановлено ухвалу про відмову в проведенні судового засідання в режимі відеоконференції. Представник позивача підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити. Заперечувала проти задоволення вимог зустрічного позову через їх необґрунтованість, просила застосувати до зустрічних вимог позивача строки позовної давності. Відповідачі та їх представник до суду не з`явились. Представник відповідачів просив розглянути справу без його участі. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 14.07.2008 між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», та [PERSON] був укладений кредитний договір №30-988/08-А, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 25408 доларів США під 12,5% річних зі строком повернення до 13.07.2015. Пунктом 4.7. кредитного договору від 14.07.2008 №30-988/08-А передбачено, що позичальник щомісяця в строк з 1 по 10 число кожного місяця сплачує щомісячну комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 233,75 грн.. У зазначений строк сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок № [NUMBER] . Зазначена у цьому пункті комісійна винагорода банку сплачується позичальником щомісячно за весь період до моменту повного виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредитних ресурсів. Пунктом 4.8. кредитного договору від 14.07.2008 №30-988/08-А передбачено, що позичальник сплачує комісійну винагороду згідно п. 4.7. цього договору за останній звітній період не пізніше строку повернення кредитних ресурсів, зазначеного в п. 3.2. цього договору. Пунктом 6.1. кредитного договору від 14.07.2008 №30-988/08-А передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.3.2., 3.3., 3.5., 4.3., 4.4., 4.6.. 4.7., 4.8. цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов`язання сплатити проценти за весь час користування кредитними ресурсами. 14.07.2008 між банком та позичальником був укладений договір застави №30-988/08-А автомобіля Hyunday, модель Tucson 2.0, тип - легковий універсал, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 14.07.2008 між банком та відповідачами був укладений договір поруки №30-988/08-А-П з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 14.07.2008 №30-988/08-А. За розрахунком позивача станом на 26.08.2016 кредитна заборгованість відповідача складає 464207,99 грн., з яких: 3451,04 доларів США - сума простроченої заборгованості по основному боргу (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 26.08.2016 за 1 долар США 23,329215 грн. становить 87412,13 грн.), 653,41 долар США - сума простроченої заборгованості по відсоткам (гривневий еквівалент по курсу НБУ станом на 26.08.2016 за 1 долар США 23,329215 грн. становить 16550,24 грн.), 4207,50 грн. - сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії, 356038,12 грн. - пеня. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст. 203 ЦК України). Часиною 1, 2 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 ЦК України). Частиною 1,2 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина 1 ст. 256 ЦК України). Відповідно до частини 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу частин 1, 5 ст. 261, частин 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). В силу ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч.1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин між сторонами) Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Частинами 1, 2, 5,7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин між сторонами) встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин між сторонами). Щодо вимог зустрічного позову суд відзначає наступне. Суд вважає, що п. 6.1. кредитного договору від 14.07.2008 №30-988/08-А, яким передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов?язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за спірним договором. Наявність цієї умови порушує права позивача як позичальника за кредитним договором. Проте суд враховує заяву представника позивача, яка просила застосувати до вимог позивача строки позовної давності, а тому вважає, що слід відмовити в задоволенні зазначеної вимоги з огляду на пропуск [PERSON] строку звернення до суду з зустрічним позовом, оскільки він сплинув 15.07.2011. Щодо решти вимог зустрічного позову визнати недійсними п.4.6, 4.7. кредитного договору від 14.07.2008 №30-988/08-А, якими врегульовано правовідносини зі сплати щомісячної комісійної винагороди банку позичальником, суд відзначає наступне. Надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, тому сплата коштів на надання такого кредиту у вигляді комісії відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором. Отже, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати такі платежі. Крім того, п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУвід 10.05.2007 N168 (в редакції, що діяла на момент виникнення між сторонами правовідносин) банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Отже, встановлення обов`язку позичальника сплатити комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів було заборонено нормативно-правовими актами, а тому ці положення договору є нікчемними. В силу приписів ч.2 ст. 215 ЦПК України визнання цих положень кредитного договору недійсними не вимагається, а до цих вимог строки позовної давності не застосовуються. Таким чином, зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи вимоги первісного позову, суд враховує вищевикладене, а також вважає за необхідне зазначити наступне. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно не виконав належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, не сплачував щомісячні платежі своєчасно відповідно до умов укладеного договору, що призвело до виникнення заборгованості, то він і його поручитель - відповідач [PERSON] повинні сплатити на користь позивача заборгованість по кредиту. Оскільки, судом визнано умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісійну винагороду за надання кредитного ресурсу нікчемними, то це виключає задоволення вимог банку про стягнення заборгованості за комісією. Вирішуючи питання про розмір суми заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує, що відповідачами заявлено про застосування до вимог позивача строків позовної давності. Крім того, умовами кредитного договору від 14.07.2008 №30-988/08-А встановлено строк кредитування до 13.07.2015, включно. При цьому слід врахувати правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Таким чином, починаючи з 14.07.2015 позивач безпідставно нарахував відповідачу відсотки за користування кредитними коштами та пеню, т.я. після спливу визначеного договором строку кредитування припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені договором платежі (проценти та пеню). Також суд застосовує до вимог позивача про стягнення боргу за тілом кредиту, відсотків та пені, нарахованих до 14.07.2015, строки позовної давності. Банк звернувся до суду з позовом 02.03.2017, а тому задоволенню підлягають вимоги за період з 01.03.2014 по 02.03.2017. З урахуванням вищенаведеного за розрахунком суду заборгованість по кредиту, яка підлягає стягненню на користь банку, становить 3451,04 доларів США - тіло кредиту, 183,65 доларів США відсотки за користування кредитом, що з розрахунку курсу долара США до гривні (зазначеного банком у розрахунку становив 25,329215 грн. за 1 долар США) загалом складає загалом 92063,84 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог. Згідно зі ст. 141 ЦПК України позивачу ТОВ «Вердикт Капітал» за рахунок відповідачів (окремо з кожного) відшкодовуються судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог (19,83%), що складає 690,39 грн. Судові витрати за зустрічним позовом слід віднести за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судовго збору відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: partial