Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з останнього заборгованість по заробітній платі у розмірі 20023.53 грн, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у розмірі 13590.27 грн, - станом на 31.05.2024. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 02.07.2021 по 13.01.2024 працював на ДП «ДГ «Гонтарівка» ІТНААН України. За цей період відповідачем заробітна плата сплачена не в повному обсязі. Наказом №13к/з від 12.01.2024 позивача звільнено з підприємства. При звільнені з позивачем не було проведено розрахунок по заробітній платі, у зв`язку з чим 06.02.2024 він звернувся до відповідача із заявою про повідомлення про нараховані, але не виплачені суми при звільненні та видачу наказу, проте відповіді на вказані заяви він не отримав. Станом на кінець січня 2024 року заборгованість по сплаті заробітної плати складає 25023.52 грн. Щодо компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги при звільненні, то цих відомостей позивач не має, оскільки з наказом про звільнення ознайомлений не був. 06.02.2024 на картковий рахунок позивача було перераховано 5000.00 грн., інша частина погашена не була. У лютому 2024 року позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій просив провести розрахунок та повернути трудову книжку, проте відповіді на претензію не отримав, розрахунок не проведено. Таким чином, заборгованість по заробітній платі складає 20023.53 грн. Крім того, згідно законодавства у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на день звернення до суду час затримки складає 87 робочих днів, середній заробіток за час затримки складає 13590.27 грн. Таким чином, до стягнення підлягає сума у розмірі 33613.80 грн. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Від представника відповідача [PERSON] надійшли пояснення по справі, в яких вона зазначила, що у зв`язку з військовою агресією рф проти України, наразі ведення господарської діяльності відповідача неможливо здійснювати належним чином. Будівлі та територія підприємства під обстрілами та зазнали численних пошкоджень та руйнувань. З наявних у даній обстановці у відповідача відомостей станом на 24.07.2024 заборгованість перед позивачем складає 13508.53 грн. Відповідач звертає увагу, що несвоєчасна оплата праці працівнику, що звільнився, обумовлена виключно веденням активних бойових дій на території, де розташоване підприємство, тому просили врахувати положення ст. 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Позивач надав заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, вимоги підтримав, не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в судові засідання 24.07.2024 та 09.09.2024 не з`явилася. 09.09.2024 на адресу суду надала заяву про неможливість з`явитись до суду через зайнятість. Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши надані докази встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Суд установив, що 02.07.2021 позивач прийнятий на посаду робітника с/г, що займається як рослинництвом, так і тваринництвом згідно наказу №48-к/р від 01.07.2021, звільнений з господарства 13.01.2024 за власним бажанням згідно наказу №13 к/з від 12.01.2024, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] на ім`я позивача (а.с.13-18). 06.02.2024 позивач звернувся до відповідача із заявами (копії а.с.19), в яких просив видати письмове повідомлення про нараховані, але не виплачені суми при звільненні та копію наказу про звільнення. Згідно копій розрахункових листків за період з січня 2022 року по січень 2024 року (а.с.20-32) станом на кінець січня борг відповідача перед позивачем складає 25023.53грн. Згідно копії скрину (а.с.33) на рахунок позивача 06.02.2024 зараховано 5000.00грн. з описом банківської операції «Зарахування заробітної плати за січень 2024 року (1-а половина)». Згідно копії листа з Північно-східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 05.03.2024 (а.с.34-36) відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , що територіально належить до Старосалтівської СОТГ та відноситься до територій на яких ведуться активні бойові дії. Відповідачем до суду надано копії доповідних записок провідних бухгалтерів [PERSON] (а.с.51), [PERSON] (а.с.52), завідуючої їдальнею [PERSON] (а.с.53), начальника відділу [PERSON] (а.с.55),згідно яких на території підприємства відповідача знаходитися небезпечно. Крім того, надано фотоматеріали на підтвердження руйнувань (а.с.54, 56-59). Згідно копій розрахункових листів за січень 2024 року - березень 2024 року та липень 2024 року (а.с.66, 74) станом на кінець липня заборгованість перед позивачем складає 13508.53 грн. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.\~1 ст.\~1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.\~1 ст.\~21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до п. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч.3 ст. 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої\~статті 106 Конституції України,\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався. Відповідно до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блоковані), затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року №75 (та у наступних редакціях) територію Старосалтівської СОТГ Чугуївського району Харківської області, у підпорядкуванні та на території якої знаходиться с. Гонтарівка, віднесено до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). З огляду на викладене, ураховуючи, що відповідач не розрахувався з позивачем в день звільнення як того вимагає законодавство про працю, позивач має право на стягнення заборгованості по заробітній платі, проте, із врахуванням викладеного, суд вважає за можливе звільнити відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, тобто від сплати працівникові (позивачу) його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. У відповідності до положень ч. 3 ст. 12\~ та ч. 1 ст. 81\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43\~ЦПК\~України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77\~ЦПК\~України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст.\~78\~ЦПК\~України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст.\~83\~ЦПК\~України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. В п. 27\~постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Отже, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги про стягнення на користь позивача суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 13508.53 грн. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання щодо судового збору суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», сума судового збору, установленого за звернення позивача до суду з такою вимогою, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial