Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

У вересні 2022р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова С.І., в якому просив суд: - визнати недійсним з моменту укладення Іпотечний договір квартири, посвідчений 31 березня 2016р. третьою особою та зареєстрований в реєстрі за № 603, згідно якого відповідач [PERSON] , як іпотекодавець, передав в іпотеку відповідачці [PERSON] , як іпотекодержателю, чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 110,4 кв.м., житловою площею - 71,8 кв.м. (далі по тексту - вимога № 1); - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29129533 від 06 квітня 2016р., відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про іпотеку № 14046724 на квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 110,4 кв.м., житловою площею - 71,8 кв.м. (далі по тексту - вимога № 2); - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29049169 від 31 березня 2016р., відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про обтяження № 13971116 на квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 110,4 кв.м., житловою площею - 71,8 кв.м. (далі по тексту - вимога № 3). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він успадкував від своєї матері [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В березні 2010р. його матір за відповідним договором позики, з урахуванням внесених 02 червня 2010р. змін, взяла в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 2260582,00 грн., що за середнім курсом продажу євро приватним особам комерційними банками м. Києва становить 229721,00 євро. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики цього дня [PERSON] за договором іпотеки передала [PERSON] в іпотеку спірну квартиру. Також, 03 березня 2010р. [PERSON] уклала нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя. В подальшому, 20 жовтня 2015р. [PERSON] відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та вищезазначеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя уклав договір купівлі-продажу квартири на користь [PERSON] який, в свою чергу, продав за договором купівлі-продажу від 31 березня 2016р. спірну квартиру відповідачу [PERSON] 31 березня 2016р., відповідач [PERSON] передав в іпотеку за спірним іпотечним договором квартиру відповідачці [PERSON] , як забезпечення повернення грошей за відповідним договором позики. Постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019р. у цивільній справі № 761/37287/16-к, залишеною буз змін постановою Верховного Суду від 29 квітня 2021р., договір купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2015р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнано недійсним та витребувано вищезазначену квартиру від [PERSON] на користь її правомірного власника - [PERSON] . Проте наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрованого обтяження іпотекою та заборони на відчуження квартири порушують право власності позивача на спірну квартиру, зокрема право розпорядження цією квартирою. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту свого порушеного права позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче засідання. 23 травня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача [PERSON] проти позову заперечила, та зазначила, що дійсно 31 березня 2016р. відповідач [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав у [PERSON] спірну квартиру за 992100,00 грн., яку цього ж дня передав відповідачці [PERSON] в іпотеку на підставі оспорюваного іпотечного договору. Цим договором забезпечувалось повернення відповідачем [PERSON] позики грошей в сумі 992100,00 грн., які він взяв в позику у відповідачки [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019р. у цивільній справі № у цивільній справі № 761/37287/16-к, яка набрала законної сили, було витребувано у нього на користь [PERSON] спірну квартиру, тобто фактично його позбавлено права власності на дану квартиру. Також він зазначив, що відповідач [PERSON] набув право власності на квартиру відповідно до вимог чинного законодавства, і мав право передавати її в іпотеку за іпотечним договором. На момент укладення іпотечного договору 31 березня 2016р. [PERSON] був власником переданої в іпотеку квартири, договір купівлі-продажу квартири від 31 березня 2016р. був правомірний, а право власності [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав. І лише постановою від 02 квітня 2019р. по справі № 761/37287/16-ц від відповідача [PERSON] було витребувано на користь [PERSON] дану спірну квартиру. Відповідь на відзив [PERSON] , стороною позивача не подавалась. Відповідачка [PERSON] наданим правом подачі відзиву на позовну заяву не скористалася. Третя особа Карташова С.І. , також не скористалась своїм правом на подачу пояснень на позов, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2023р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , проти позову заперечив посилаючись на те, що станом на дату укладання іпотечного договору відповідач [PERSON] був власником квартири та міг передати її в іпотеку. Решта учасників процесу про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки не повідомили, за винятком третьої особи, яка клопотала про розгляд справи у свою відсутність. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе справу розглянути справу у відсутності осіб, які не з`явилися. Суд, заслухавши пояснення представників: позивача, відповідача [PERSON] , розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, відповідно до договору купівлі-продажу від 21 листопада 1996р. [PERSON] (матір`ю позивача) було придбано квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору позики від 03 березня 2010р., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстровано в реєстрі за №358, та договору про внесення змін до нього від 02 червня 2010р., посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за №1162, [PERSON] є позичальником грошових коштів у розмірі 2260582,00 грн., що за середнім курсом продажу євро приватним особам комерційними банками міста Києва складає 229721,00 євро. Позикодавцем зазначеної суми грошових коштів є [PERSON] . Того ж дня, 03 березня 2010р. між тими ж сторонами: [PERSON] та [PERSON] були укладені також: - договір іпотеки, посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за №359; - договір про задоволення вимог іпотекодержателя та зареєстрований в реєстрі за №361. Згідно з договором іпотеки від 03 березня 2010р. цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у іпотекодавця, на підставі договору позики, посвідченого 03 березня 2010р. Анохіною В.М. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 358, (надалі - основний договір), на суму 1811912,00 грн. (п. 1.1 договору); у забезпечення виконання зобов`язання за основним договором іпотекодавець передає в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (п. 1.2 договору). 20 жовтня 2015р. [PERSON] , від імені якого діяв його представник відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого нотаріально 03 березня 2010р. за № 361, укладено договір купівлі-продажу квартири на користь [PERSON] . В подальшому, 31 березня 2016р. [PERSON] продав цю квартиру відповідачу [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири від 31 березня 2016р. Вказані обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019р. у справі № 761/37287/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021р. Також цього ж дня, 31 березня 2016р., відповідач [PERSON] за іпотечним договором квартири, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. та зареєстрованим за № 603, передав спірну квартиру в іпотеку відповідачці [PERSON] . Ця іпотека приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 березня 2016р., номер запису про іпотеку: 14046724, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 29129533 від 06 квітня 2016р. 15:06:08. Також, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. накладено заборону на відчуження спірної квартири про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про обтяження № 13971116, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29049169 від 31 березня 2016р. Постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019р. у справі № 761/37287/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021р., визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20 жовтня 2015р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., та зареєстрований в реєстрі за № 3298. Також цією постановою витребувано від відповідача [PERSON] на користь [PERSON] вищезазначену спірну квартиру. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., від 01 вересня 2022р. спадкоємцем цієї квартири є позивач у справі [PERSON] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Отже, право передачі будь-якого рухомого та нерухомого майна належить виключно власнику і саме він уповноважений вчиняти дії спрямовані на обтяження власного майна додатковими зобов`язаннями. Це випливає також із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 317 ЦК України, про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанови Верховного Суду від 20 березня 2019р. у справі № 521/8368/15-ц, від 17 липня 2024р. у справі № 283/1378/20). Судом встановлено, що [PERSON] не виконавши вимоги Закону України «Про іпотеку», вчиняючи перешкоди [PERSON] у виконанні свого обов`язку щодо повернення боргу, не набув права на звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовий спосіб, шляхом його продажу за договором купівлі-продажу. Спірна квартира вибула з власності [PERSON] поза її волею, та була витребувана на її користь. Вказані факти є доведеними у межах розгляду цивільної справи № 761/37287/16-ц, а отже не підлягають доказуванню, в силу положень ст. 82 ЦПК України. Виходячи з цього, відповідач [PERSON] не був власником квартири на момент укладання спірного іпотечного договору. Наявність запису про право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не спростовує цього висновку, оскільки сама по собі державна реєстрація речових прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. При цьому, суд враховує, що закон не вимагає заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право (п. 9.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023р., у справі № 206/4841/20). Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Враховуючи встановлення судом відсутності у відповідача [PERSON] права власності на квартиру укладання ним спірного іпотечного договору квартири суперечить як вищезазначеним положенням статей 203, 215 ЦК України, так і такій загальній засаді цивільного законодавства, як добросовісність та є підставою для визнання цього договору недійсним. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину. Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до обтяження речових прав на нерухоме майно віднесено, серед інших, заборону відчуження та/або користування, а також іпотеку. За загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами цього Закону, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення (п. 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022р. у справі № 914/2350/18). Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на момент подання позовної заяви, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Абзацами 2 та 4 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2021р., у справі № 910/8060/19 вказав, що під ефективним способом захисту, слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов. Поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003р. у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland)). Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення Європейського суду з прав людини від 26 жовтня 2000р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland)). У рішенні Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005р. у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2003 від 30 січня 2003р.). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимога № 1 ґрунтується на вимогах закону, а тому підлягає задоволенню. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення вимоги № 1, то слід задовольнити і похідні вимоги №№ 2, 3, оскільки скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до яких до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені записи про іпотеку та про обтяження, відновить порушене право позивача, як власника спірної квартири, щодо права розпорядження, володіння та користування нею. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати, у вигляді судового збору, по 1488,60 грн., з кожного.

Outcome: approved