Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог за первісним позовом Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS] , визнати за позивачкою право приватної власності на частину квартири [ADDRESS] , на частину земельної ділянки по [ADDRESS] , на частину квартири [ADDRESS] та на частину доходів, отриманих відповідачем від зайняття підприємницькою діяльністю. Позов мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.06.2003 по 25.08.2022, від шлюбу мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що під час шлюбу було придбано наступне майно: - земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44.2 кв.м., (далі - Квартира 1) Окрім того, за спільні кошти подружжя була придбана квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 83.1 кв.м., з надвірними будівлями: хлів, туалет (далі - Квартира -2). Також, за час шлюбу, [PERSON] отримувались доходи від роботи ветеринарного кіоску (торгівля товарами, кормами та лікарськими засобами для тварин), що розташований за адресою: [ADDRESS] , який був оформлений на відповідача як на фізичну особу-підприємця. На момент придбання Квартири-2, як сама Квартира-2, так й надвірні будівлі, знаходились у занедбаному технічному стані. Розрахунок за Квартиру-2 відбувався наступним чином: ??1/3 частину грошей надали батьки позивачки у розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США; ??1/3 частину грошей надав відповідач у розмірі близько 1200 (одна тисяча двісті) доларів США; 1/3 частину грошей подружжю [PERSON] позичив роботодавець відповідача - [PERSON] , у розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США, який потім утримував із заробітної плати [PERSON] певні суми грошей, таким чином поступово повертаючи запозичені відповідачу кошти. За час спільного проживання та до моменту розірвання офіційного шлюбу, вартість Квартири-2 значно збільшилась внаслідок спільних затрат, які понесла і позивачка також. Перед народженням доньки, у 2003 році [PERSON] та [PERSON] в Квартирі-2 було зроблено перший косметичний ремонт. Коли донці було один рік, подружжя [PERSON] спільними зусиллями повністю виплатило борг за Квартиру [ADDRESS] . Після закінчення відпустки по догляду за дитиною, позивачку було офіційно прийнято на роботу до ТОВ «Брусилівський маслозавод», де остання працювала до вересня 2007 року. Після звільнення, [PERSON] та відповідач розпочали вести свій спільний родинний бізнес - Ветеринарний кіоск, який був оформлений на відповідача як на фізичну особу-підприємця. Одночасно допомагаючи відповідачу із роботою Ветеринарного кіоску, [PERSON] у той самий час стала на облік до Центру зайнятості, підшукуючи оплачувану роботу та отримуючи від держави відповідну фінансову допомогу на час пошуку роботи. Всі отримані кошти [PERSON] витрачала на потреби родини, доглядала за житлом, вносячи свій внесок (як фінансовий, так і фізичний) в покращення умов проживання, піклувалась про домашній комфорт членів родини в місці, де вони проживали всією сім?єю, турбувалась про дітей, відвідування спільними із відповідачем дітьми дитячих садочків, школи, дитячих гуртків та репетиторів з додаткового навчання. У серпні 2019 року позивачка знову офіційно працевлаштувалась на роботу до ФОП [PERSON] на посаду продавця продовольчих товарів, з якої звільнилась у січні 2022 року. Тобто, зокрема та у тому числі силами і коштами самої позивачки, останньою було проведено багато робіт з ремонту та реконструкції Квартири-2, господарського приміщення, будівництва нових об?єктів нерухомості, їх подальшого облаштування та оздоблення, включаючи й подвір?я Квартири-2 та прибудинкову територію взагалі. Фактично Квартира-2 будувалась/реконструювалась на основі старої коробки, тобто, всі стіни були здерті до каміння, підлога була зірвана до землі, а двір взагалі від початку не був облаштований. Із надвірних споруд були лише хлів та туалет. Вся заробітна плата позивачки була витрачена на перебудову, ремонт та облаштування Квартири-2 та прилеглої території. У зв`язку з тим, що шлюб між сторонами розірвано, а згоди між сторонами щодо поділу не досягнуто просила здійснити розподіл вищезазначеного майна, визнавши за нею право власності: - на частини квартири [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), - на частину земельної ділянки , розташованої по [ADDRESS] , - на частину Квартири [ADDRESS] , ( [ADDRESS] ), - на частину доходів ФОП [PERSON] від здійснення підприємницької діяльності за час шлюбу. Короткий зміст позовних вимог за зустрічним позовом 11.07.2023 [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на частку нерухомого майна та доходів. В позові, погоджуючись з фактом проживання в шлюбі та набуття майна, вказує, що оскільки його доходи від підприємницької діяльності використовувалися в інтересах сім`ї, то у разі стягнення їх частини на користь [PERSON] , частина відповідних доходів останньої також підлягає стягненню на його користь. Крім того, зазначив про набуття [PERSON] у період шлюбу також і квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] (далі - Квартира [ADDRESS] ), тому вона також підлягає поділу як спільне майно подружжя. Також, з огляду на проживання спільних дітей сторін з [PERSON] , просив суд збільшити розмір його частки у спільній сумісній власності з 1/2 до 2/3 частин. Просив суд визнати за ним право особистої приватної власності: - на 2/3 частини квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] , - на 2/3 частини доходів [PERSON] отриманих з усіх джерел за період з 08.06.2003 по 25.02.2022 включно в сумі 113 805, 59 грн. Процедура та позиції сторін Ухвалою судді Брусилівського районного суду Житомирської області від 01.06.2023 позовну заяву було залишено без руху надано десятиденний строк для виправлення недоліків. 19.06.2023 на виконання ухвали від 01.06.2023 представником позивача надано заяву про усунення недоліків з додатками. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 01.06.2023 забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді від 20.06.2023 відкрито провадження у справі № 275/595/23 (за первісним позовом [PERSON] ), розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 10.07.2023 від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно. У відзиві вказує, що відповідач позовні вимоги визнає частково. Зазначає, що квартиру [ADDRESS] було набуто ним до їх шлюбу, тому вона не є спільним сумісним майном подружжя в силу ч. 1 ст. 24 КпШС, та кошти за які вона придбана, не можуть вважатися спільними. Крім того, [PERSON] повністю заперечує факт отримання коштів в борг від батьків [PERSON] і від його роботодавця за відсутності письмових доказів такого, як того вимагали ст. ст. 46, 375 ЦК УРСР зокрема. Щодо стану квартири зазначає, що докази її занедбаного стану відсутні також невідомо її стан на час придбання, значних перетворень за час шлюбу квартира [ADDRESS] не зазнала, зокрема - площа не змінилась, і ці перетворення не можна вважати такими, що значно збільшили її вартість. Щодо доходів [PERSON] , то вказує, що за час шлюбу було набуто ряд вартісних об`єктів нерухомого майна та автомобілів, тобто зароблені кошти витрачались на сім`ю, а тому їх стягнення є несправедливим. Вказав про визнання позову в частині вимог [PERSON] щодо квартири в [ADDRESS] , однак просив збільшити частку [PERSON] при поділі до 2/3 частин з підстав, зазначених у зустрічному позові. Ухвалою суду від 18.07.2023 прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на частку нерухомого майна та доходів до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно, вимоги за зустрічним позовом об`єднати в одне провадження з первісним позовом, в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву. 31.07.2023 до суду надійшла відповідь представника [PERSON] на відзив представника [PERSON] на первісний позов [PERSON] . У відповіді сторона [PERSON] вказує на безпідставність тверджень [PERSON] , про відступ від рівності часток при поділі майна, на недоведеність тверджень про належність Квартири [ADDRESS] та земельних ділянок [PERSON] на праві особистої приватної власності, враховуючи наявність підстав для застосування положень ст. 62 СК України та недоведеність тверджень про приватизацію земельних ділянок [PERSON] 31.07.2023 до суду надійшов відзив представника [PERSON] на зустрічний позов [PERSON] , у якому наведено заперечення щодо підстав збільшення часток [PERSON] при поділі майна, вказує на можливість підтвердження факту придбання Квартири 1 сторонам частково за кошти батьків [PERSON] , вказує на наявність підстав для застосування ст. 62 СК України щодо Квартири 1 в зв`язку з тим, що наявні докази істотного покращення стану та збільшення вартості цього об`єкта під час шлюбу саме завдяки участі [PERSON] . Також вказує, що відсутні докази того, що земельні ділянки під квартирою [ADDRESS] були набуті [PERSON] , саме в порядку приватизації, а тому, за загальним правилом, ці ділянки є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та предметом поділу. Також навів заперечення щодо підстав збільшення часток [PERSON] при поділі майна, оскільки відсутні підстави, передбачені ч. 2 та ч. 3 ст. 70 СК України для висновку про ухилення [PERSON] від утримання дітей. Також вказує на визнання зустрічного позову в частині придбання Квартири в м. Житомир під час шлюбу за спільні кошти, тому вказаний об`єкт дійсно підлягає поділу. 23.08.2023 до суду надійшли заперечення представника [PERSON] на відзив [PERSON] на зустрічний позов. У запереченнях представник [PERSON] вказує на наявність підстав для відступу від рівності частко та збільшення його частки при поділі майна, вказує на неналежність та недопустимість як доказів показів свідків щодо питань, пов`язаних з придбанням Квартири [ADDRESS] , на відсутність істотного збільшення вартості чи покращення даної квартири під час шлюбу сторін та на неспростування доводів про отримання у власність земельних ділянок [PERSON] саме в порядку приватизації. В ході підготовчого провадження за клопотанням сторін також долучено письмові докази, відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Мініча Г.Г. про застосування заходів процесуального примусу, отримано відповіді на письмове опитування в порядку ст. 93 ЦПК України, задоволено клопотання сторони [PERSON] про призначення у справі будівельно-технічну експертизу, задоволено клопотання про виклик свідків. Ухвалою суду від 18.12.2023 судом вирішено питання про витребування доказів за закрито підготовче провадженні і призначено справу до судового розгляду . Позивачка-відповідачка [PERSON] в судовому засіданні свій позов підтримала в повному обсязі. Пояснила, що Квартиру по [ADDRESS] вони з [PERSON] купили разом, хоч в той час вона ще була в іншому шлюбі, але вже мала відносини з [PERSON] . На квартиру дали кошти її батьки в розмірі 1000 доларів США, ще 2 тисячі доларів позичив роботодавець [PERSON] та її знайома, потім ці кошти були повернуті подружжям. В жовтні 2002 року квартира продавалась, в ній стали проживати з листопада 2022 року. При одруженні з [PERSON] вона вже була вагітною, в той час багато працювала неофіційно, торгувала на базарі, їм допомагали батьки, а [PERSON] не працював. Гроші на квартиру від батьків отримала десь в 2003 році, коли народилася донька, кошти роботодавцю [PERSON] віддали також в рахунок зарплати. Ремонт квартири почали в 2003 чи 2004 роках. [PERSON] не всі доходи витрачав на сім`ю, а [PERSON] вклала свою працю та свої кошти в цю квартиру не менше чоловіка. Щодо земельних ділянок, то пам`ятає, що кошти за них сплачувалися, деталей не пам`ятає, письмову згоду на придбання ділянок не надавала. Щодо набуття у шлюбі за спільні кошти квартир в Житомирі та Одеській області - не заперечила. Представник позивачки-відповідачки [PERSON] в судовому засіданні первісний позов [PERSON] та доводи відзиву на зустрічний позов підтримав. Вказав, що набуття у шлюбі сторонами квартир в м. Житомир та частки в квартири в Одеській області не заперечується іншою стороною, ці об`єкти набути за договорами купівлі-продажу, тому є об`єктом поділу в рівних долях між колишнім подружжям. Щодо квартири в селищі Брусилів, то вказав, що хоча вона юридично й набута до реєстрації шлюбу, проте за спільні кошти, які позивачка брала в борг, тому є підстави для визнання даного об`єкту спільним майном. Крім того, з фотознімків та висновку експерта вбачається, що за час, поки сторони проживали в шлюбі, вартість квартири виросла більш як на 140 %, тобто істотно збільшилась, крім того, в будинку було якісно покращено його стан, як на подвір`ї, так і з середини. Вказані покращення, вочевидь, були здійснені подружжям спільно, в тому числі - і за фінансові та трудові вкладення [PERSON] . Тому наявні підстави для визнання даної квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділу також. Щодо двох земельних ділянок, які набув [PERSON] під час шлюбу, які розташовані під квартирою в селищі Брусилів, то наголосив, що в письмових доказах нема чітких даних, що ці ділянки були набуті саме в порядку безоплатної приватизації, а тому, відповідно, ці ділянки є об`єктом поділу між колишнім подружжям за загальним правилом. Уточнив, що в позові вказано про поділ однієї ділянки, однак вона була фактично розділена на дві, тому в суду є всі підстави для розгляду даної позовної вимоги саме щодо двох цих ділянок під квартирою. Щодо доходів [PERSON] від здійснення підприємницької діяльності, то вони, як набуте одним з подружжя майно, також можуть бути поділені між ними в рівних долях, розмір доходів підтверджений відомостями з податкового органу, не спростовані іншою стороною. Щодо зустрічного позову в частині відступу від рівності часток на користь [PERSON] , то з цим не погодився, так як для цього відсутні підстави, визначені ст.70 СК України, аліменти [PERSON] платить добросовісно, доказів їх недостатності для утримання дітей - нема. Щодо доходів [PERSON] за час шлюбу, які просить стягнути [PERSON] , то не заперечив, але лише у випадку їх рівного поділу та стягнення відповідних доходів самого [PERSON] . Представник відповідача-позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав зустрічний позов та доводи відзиву на первісний позов. Вказав, що квартири в Житомирі та Одеській області придбані в шлюбі та є об`єктом поділу. Щодо квартири в Брусилові, то вона набута до шлюбу [PERSON] , нема допустимих та належних доказів її набуття саме за спільні кошти, істотного капітального ремонту квартири за час шлюбу не відбулося, а лише здійснено поточний ремонт та оновлення, первісний об`єкт не «розчинився» в новоствореному, тому відсутні підстави для визнання за [PERSON] права власності на майно в порядку ст. 62 СК України та, відповідно ,позбавлення права власної [PERSON] , на нього. Щодо земельних ділянок під квартирою в селищі Брусилів, то останні були саме приватизовані [PERSON] що вбачається з посилань на норми права в документах селищної ради, протилежних доказів щодо набуття ним ділянок на інших підставах - не надано, а тому вони не є об`єктом поділу, а є особистою власністю [PERSON] . Крім того звертав увагу, що в позові ставилась вимога про поділ однієї ділянки, тоді як за вказаною адресою [PERSON] належить дві ділянки, тому така редакція позовної вимоги спонукає суд до виходу за межі позовних вимог при її розгляду. Просив відступити від рівності часток на користь [PERSON] , так як з ним проживають діти, аліментів не достатньо на утримання дітей. Фактичні обставини встановлені судом Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 25.07.2022, справа № 275/314/22, шлюб зареєстрований 08.06.2003 Бовсунівською сільською радою Лугинського району Житомирської області між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 2- було розірвано (том 1 а.с. 17). Згідно копії свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (том 1 а.с. 14, 15). Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] , яка належить [PERSON] відображено періоди трудової діяльності останньої, з 2001 по 2022 роки (том 1 а.с. 18-20). 05.03.2023 [PERSON] звернулася до [PERSON] з пропозицією-претензією щодо розподілу спільного майна подружжя в поза судовому порядку (том 1 а.с. 21-23). Згідно інформації з «Реєстру нерухомості» від 19.05.2023 № 5003790634059 право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та на частину квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (том 1 а.с. 24-25). Згідно Форми ОК-7 від 27.02.2023 та від 03.08.2023, [PERSON] мала страховий стаж в 2011 році, в 2017 році та з 2019 по 2023 роки (а.с.30-31, 204-208). Згідно договору купівлі-продажу від 10.10.2002, [PERSON] , придбав квартиру [ADDRESS] , за 16 960 грн. (а.с.101). Згідно технічного паспорту від 19.12.1996, квартира має загальну площу 83,1 м.кв., обладнана комунікаціями (а.с.103). Згідно технічного паспорту від 10.03.2023, площа квартири становить 93,1 м.кв. Згідно договору купівлі-продажу від 14.12.2021, [PERSON] , та [PERSON] за 1 323 980 грн придбали квартиру [ADDRESS] , по частини кожен (а.с.95). З фотознімків вбачається тривалий час користування квартирою та здійснення в ній ремонту (а.с.32, 108). Відповідно державного акту від 29.10.2010, [PERSON] на підставі рішення від 21.05.2009 року, 32 сесії 5 скликання Брусилівської селищної ради належить земельна ділянка, площею 0,15 га в [ADDRESS] , кадастровий номер 1820955100:01:003:1318. Згідно з договором купівлі-продажу від 02.09.2014, [PERSON] придбала за 149850 грн квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] (а.с.127). Відповідно висновку органу опіки та піклування Брусилівської селищної ради, затвердженого 05.07.2023, місце проживання [PERSON] , 2008 р.н., визначено з батьком, [PERSON] (а.с.138). Відповідно відповіді Брусилівської селищної ради від 14.06.2023 та від 28.06.2023 на адвокатські запити [PERSON] , рішенням 32 сесії 5 скликання Брусилівської селищної ради [PERSON] було виділено земельну ділянку, площею 0,3482 га; а саме - дві ділянки ,площами 0,15 га та 0,1982 га за адресою в [ADDRESS] виділені рішенням сесії від 21.05.2009 (а.с.164, 165). Відповідно до рішення Брусилівської селищної ради 32 сесії 5 скликання від 21.05.2009, на підставі ст.12, 118, 121, п.12 Перехідних положень ЗК України передано у приватну власність земельні ділянки, зокрема - [PERSON] , загальною площею 03482 га, з низ для обслуговування житлового будинку 0,15 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,1982 га (а.с.168). Згідно з відповіддю ГУ ДПС від 04.07.2023 на адвокатський запит, з 01.01.2003 по 31.12.2022 [PERSON] , задекларовано доходи в загальному розмірі 206 717,67 грн. Згідно з відповіддю ГУ ДГК від 27.06.2023 на адвокатський запит, у ДЗК наявні відомості про земельну ділянку, кадастровий номер 1820955100:01:003:1318, розташовану в [ADDRESS] , площею 0,315 га, власником якої на підставі державного акта від 21.05.2009 є [PERSON] , згідно рішення сесії селищної ради від 21.05.2009 (а.с.188). Згідно з довідкою НУ «Одеська юридична академія» від 08.08.2023, [PERSON] є студентом 1 курсу фахового коледжу НУ «Одеська юридична академія», термін навчання - з 01.09.2023 по 30.06.2026 (а.с.156 т. 2). Відповідно відповіді Брусилівської селищної ради від 18.09.2023 на адвокатський запит [PERSON] , документальних відомостей про факт набуття [PERSON] , на земельні ділянки, площами 0,15 га та 0,3482 - відсутні (а.с.158 т.2). Відповідно судового наказу виданого Брусилівським районним судом Житомирської області 22.09.2023, з [PERSON] на користь [PERSON] , стягнуто аліментів в розмірі частина доходу щомісячно на утримання [PERSON] , 2008 р.н. (а.с.182 т.2). Згідно довідки від 06.07.2023, [PERSON] є студентом Одеського державного аграрного університету, термін навчання - з 30.09.2022 по 30.06.2028 (а.с.209 т.2). Згідно з відповіддю ГУ ДГК від 26.10.2023 на адвокатський запит, [PERSON] отримував державні акти на земельні ділянка, площею 0,15 га та 0,1982 га, кадастрові номери 1820955100:01:003:1318 та 1820955100:01:003:1319, які розташовані в [ADDRESS] ; державні акти видано на підставі рішення сесії селищної ради від 21.05.2009; інформація про приватизацію земельних ділянок [PERSON] - відсутня. (а.с.237 т.2). Відповідно до державного акту від 29.10.2010, [PERSON] на підставі рішення від 21.05.2009 року, 32 сесії 5 скликання Брусилівської селищної ради належить земельна ділянка, площею 0,1980 га в [ADDRESS] , кадастровий номер 1820955100:01:003:1319 (а.с.238 т.2). Згідно постанови державного виконавця Коростишівського ВДВС у Житомирському районі від 23.10.2023, відкрито виконавче провадження по виконанню судового наказу від 28.09.2023 у справ № 275/1209/23 за заявою [PERSON] (а.с.28). Згідно витребуваних у ГУ ДПС відомостей від 09.01.2024, задекларований дохід ФОП [PERSON] за 2007 - 2022 роки становить 2 740 574 (а.с.81). Згідно рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 17.04.2024, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , 2003 р.н. (а.с.198). Згідно висновку експерта від 06.06.2024 № 1937/698, виходячи із обсягу наданих на дослідження матеріалів, результатів проведення візуально-інструментального обстеження, в період із 10.10.2002 по 08.06.2003 ремонтно-будівельні роботи не проводилися, а в період 08.06.2003 по 25.08.2022 у квартирі [ADDRESS] проводилися ремонтно-будівельні роботи по покращенню фізичного (технічного стану) нерухомого майна та його споживчих якостей. Зауважено, що встановити за результатами візуально-інструментального обстеження ким та коли і в яких обсягах проводилися ті чи інші роботи не вбачається за можливе в зв?язку із відсутністю відповідних судово експертних методик. Проведенні ремонтно-будівельні роботи по покращенню фізичного (технічного) стану нерухомого майна, його споживчих якостей та будівництву господарських будівель і споруд є невід?ємними поліпшеннями квартири [ADDRESS] , так як вплинули на покращення фізичного (технічного) стану нерухомого майна та його споживчих якостей, а їх відокремлення призведе до зменшення ринкової вартості об?єкта дослідження. У зв?язку з виконанням ремонтно-будівельних робіт в період з 08.06.2003 по 25.08.2022 дійсна (ринкова) вартість квартири [ADDRESS] збільшилася на 539 583 (п?ятсот тридцять дев?ять тисяч п?ятсот вісімдесят три) гривні 00 копійок або на 144,3%. Дана вартість відображає зміну вартості квартири [ADDRESS] у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами в цілому у результаті виконаних поліпшень в ринкових умовах. При цьому дана вартість не відображає витрат, які були понесені для здійснення даних поліпшень. ???Дійсна (ринкова) вартість квартири [ADDRESS] до здійснення поліпшень, а саме в стані на 08.06.2003 становила у цінах на дату проведення дослідження: 373 417 (триста сімдесят три тисячі чотириста сімнадцять) гривень 00 копійок. ???Встановити, якою є правова природа та ступінь (у відсотковому та грошовому еквіваленті) збільшення вартості квартири, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості кварти [ADDRESS] (без земельної ділянки) на момент реєстрації шлюбу між сторонами (08.06.2003) за час з 08.06.2003 по 25.08.2022 включно (з огляду на ремонтно-будівельні роботи в квартирі [ADDRESS] (без земельної ділянки) на момент реєстрації шлюбу між сторонами (08.06.2003) курсу валют, загального дорожчання об?єктів нерухомості, інфляційних та інших об?єктивних процесів, та/або інших чинників, які не співвідносяться з обсягом проведених ремонтно-будівельних робіт у вказаний період), не вбачається за можливе, оскільки судово-експертні методики щодо їх визначення відсутні, дане питання не відноситься до експертів з вирішення питань будівельно-технічної експертизи, а також носить правовий характер. Встановити, чи має місце таке істотне збільшення вартості кварти [ADDRESS] (без земельної ділянки) на момент реєстрації шлюбу між сторонами (08.06.2003) за час з 08.06.2003 по 25.08.2022 включно, що первинна кварта [ADDRESS] (без земельної ділянки) на момент реєстрації шлюбу між сторонами (08.06.2003), яка належала Відповідачу на праві особистої приватної вартості, розчинилася, нівелювалася, втратила чи стала настільки несуттєвою, малозначною у порівнянні із тією квартою [ADDRESS] (без земельної ділянки) на момент реєстрації шлюбу між сторонами (08.06.2003), яка з?явилася під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат сторін, не вбачається за можливе, оскільки судово-експертні методики щодо їх визначення відсутні, дане питання не відноситься до експертів. Згідно квитанцій за жовтень 2023-вереснь 2024, [PERSON] сплачує аліменти на дітей у виконавчому провадженні. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , в суді пояснила, що дійсно вона з чоловіком давали кошти на придбання квартири в селищі Брусиілв, коли [PERSON] , стала проживати з [PERSON] , потім народилася донька, вони робили ремонт в квартирі, бо та була в занедбаному стані, лише голі стіни. З ремонтом допомагали, донька просила дати долари, так як вони були винні за будинок, гроші давали їм коли народилась онучка, їй було десь 4 місяці. Письмових договорів щодо наданню коштів у борг не укладали, так як була довіра до доньки та зятя та їх спільні плани. Будинок коштував десь 3 тисячі доларів, з них 1 тисячу мав [PERSON] , за поверненням коштів не звертались. Законодавство, що підлягає застосуванню Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України та ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 статті 12, статтями 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст. ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Поняття права власності визначено у ст. 316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом частини 1 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до приписів статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. За положеннями ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно ч.2, ч.3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності 8 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оцінка доводів сторін та висновку суду щодо застосування норм законодавства Зазначені вище норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Що стосується квартири по [ADDRESS] , набутої в 2002 році, то порядок її набуття та її правовий режим повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. У п.25 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 Пленум Верховного суду роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 цього кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо позовних вимог [PERSON] щодо прав на частину Квартири [ADDRESS] ) та позовних вимог [PERSON] щодо прав на 1\\2 частину квартири в [ADDRESS] . Вказані дві позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом щодо поділу спільного сумісного мана подружжя доводяться як фактом придбання вказаного нерухомого майна (в відповідних частках) за договорами купівлі-продажу під час шлюбу [PERSON] , та [PERSON] , так і фактом визнання вказаних обставин іншою стороною (відповідно) та визнанням ним позовних вимог в цих частинах. Тобто презумпція спільності права власності подружжя на ці дві квартири не спростовувалась іншим з подружжя, так само не надходило заяв щодо поділу вказаного майна шляхом виділу часток співвласників в натурі. За наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права власності на 1\\4 ідеальну частку квартири, розташованої в [ADDRESS] , (оскільки подружжям було набуто 1/2 частини цієї квартири), а також суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання за ним права власності на 1\\2 квартири в [ADDRESS] . В свою чергу, суд не знаходить підстав для відступу від принципу рівності часток та збільшення частки [PERSON] до 2\\3 часток у спільному майні, як він просив, оскільки в ході судового розгляду не було доведено належними та достовірними доказами обставини, передбачені ч. 2 та ч. 3 ст. 70 СК України. Так, відповідними квитанціями про спалу аліментів підтверджено факт систематичної сплати аліментів [PERSON] на утримання дітей, аліменти на сина стягуються в мінімальному розмірі саме за вибором [PERSON] на підставі судового наказу, жодних доказів недостатності коштів для належного розвиту дітей - не встановлено, про наявність спорів щодо стягнення з [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів чи їх збільшення - суду не відомо. Тобто, позовні вимоги [PERSON] в цій частині є недоведеними. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення 1/2 частки від доходів [PERSON] , які він отримав від здійснення підприємницької діяльності за час подружжя та зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення 2/3 частки від відповідних доходів [PERSON] . Судом на підставі досліджених податкових відомостей встановлено, що за час шлюбу з 2007 по 2022 роки [PERSON] задекларовано про отримання 2 740 574 грн коштів від здійснення підприємницької діяльності, а [PERSON] - 206 717,67 грн доходів. Верховний Суд у Постанові ВП ВС від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц погодився із запереченнями відповідача в частині помилкового визначення позивачем суми доходу, який є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними. У справі позивач помилково визначив дохід від здійснення підприємницької діяльності на підставі суми сукупного доходу, вказаного в податковій декларації платника єдиного податку. Доходом платника єдиного податку для ФОП є: дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); вартість безоплатно отриманих протягом звітного періоду товарів (робіт, послуг); винагороди за договорами доручення, комісії, транспортного експедирування, агентськими договорами (без урахування транзитних сум) (пункти 292.1, 292.3, 292.4 статті 292 Податкового кодексу України). Сукупний дохід колишньої дружини за 2014-2015 роки складає загальну суму коштів, отриману в результаті реалізації товарів або послуг. Тобто ці кошти включають у себе не лише чистий прибуток підприємця, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні частини другої статті 61 СК України, але й кошти від собівартості виготовлення та реалізації продукції. У матеріалах справи відсутні інші відомості, аніж зазначені колишньою дружиною у довідках ДПІ та її податкових деклараціях за 2014 та 2015 роки, на підставі яких неможливо встановити чистий дохід колишньої дружини від здійснення нею підприємницької діяльності у вказаний період. Тобто, ураховуючи фактичні обставини справи, доходи від підприємницької діяльності, набуті одним із подружжя під час шлюбу, можуть або накопичуватись або витрачатись. Відповідно, що доходи, набуті під час шлюбу та витрачені в інтересах сім`ї, не можуть бути повторно окремим предметом поділу. Відповідна позиція викладена в постанові Верховного суду від 05 липня 2023 року по справі № 295/98/21 (провадження № 61-4943св23), де суд касаційної інстанції зазначив, що поділу як спільне сумісне майно подружжя підлягають кошти, які є залишком коштів на рахунку в банківській установі на час розірвання між сторонами шлюбу. В обґрунтування наведено, що доходи від підприємницької діяльності були отримані одним із подружжя, проте ці доходи витрачені під час перебування в шлюбі в інтересах сім`ї, що створює обов`язки для другого з подружжя, оскільки майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Відтак, поділу в даному випадку можуть підлягати лише грошові кошти у вигляді чистого прибутку, які були отримані відповідачем та не витрачені в інтересах сім`ї. Суд враховує, що за час перебування в шлюбі подружжя [PERSON] придбало за оплатними договорами вартісне нерухоме майно (квартиру в [ADDRESS] ), а також було здійснено вартісний ремонт квартири по [ADDRESS] . Тобто вбачається, що ці грошові витрати були здійсненні з коштів, зароблених подружжям. При цьому суду не надано інформації про наявність інших джерел доходу в обох з подружжя, ніж ті, що є предметом поділу за обома позовами. Враховуючи вказане, а також в зв`язку з відсутністю доказів чистого доходу [PERSON] та [PERSON] , за час шлюбу, та доказів збереження цих коштів чи їх частини (а не витрату їх в інтересах сім`ї за час проживання в шлюбі), суд приходить до висновку про недоведеність відповідних позовних вимог первісного та зустрічного позовів, а тому суд відмовляє в задоволенні як позовної вимоги [PERSON] про стягнення 1\\2 частини доходів [PERSON] від здійснення підприємницької діяльності, так і позовної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] 2\\3 доходів, отриманих під час шлюбу. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання об`єктом спільної сумісної власної подружжя та визнання права власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] . Як встановлено судом, вказану квартиру було придбано [PERSON] 10.10.2002, коли їх шлюб з [PERSON] ще не було укладено. При цьому, суд не знаходить підстав для визнання допустимим та достовірним доказом пояснення Будзінської (матері [PERSON] ) щодо надання коштів [PERSON] , на придбання даної квартири, виходячи з того, що самі лише покази свідка не можуть доводити факт укладення договору позики, і, крім того, з пояснень свідка вбачається, що кошти надавалися вже після народження доньки [PERSON] , тобто пізніше 2002 року, коли було придбано квартиру. Інших належних доказів фінансової участі [PERSON] у придбанні даної квартири суду надано не було, а також сам по собі факт перебування [PERSON] у попередньому шлюбі під час придбання спірної квартири [PERSON] ставить під обгрунтований сумнів можливість набуття ним як сім`єю спільного майна з [PERSON] . При цьому, за змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15. № 280/489/15-ц Тому, за недоведеності того, що квартира по [ADDRESS] була придбана за спільні кошти, суд не може погодитись з доводами [PERSON] в частині наявності підстав для визнання вказаної квартири такою, що є об`єктом спільної сумісної власності. Що стосується обгрунтувань [PERSON] щодо визнання даної квартири спільною власністю подружжя на підставі ст. 62 СК України в зв`язку з істотним збільшенням її вартості за час шлюбу. Судом на підставі пояснень сторін, фотознімків та висновку будівельно-технічної експерти встановлено, що за час шлюбу Васьковських квартира стала значно вартіснішою, ніж на час укладення шлюбу, в ній та на прилеглій території здійснювався ремонт, і якщо станом на час укладення шлюбу її вартість оцінюється в 373 417, то на час його розірвання - на 539 583 грн більше, тобто на 144,3%. Проте суд враховує, що у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18) вказано, що: «у статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном». Суд також враховує релевантні висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 08 листопада 2017 року (провадження № 6-1447цс17), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі справа №541/2734/16-ц (провадження №61-3125 св 19), у Постанові Верховного Суду від 25.06.2024 у справі № 308/4961/21. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги. У даній справі хоч і встановлено збільшення вартості квартири на 144,3 %, однак площа квартири не змінилася, нових добудов до квартири - не здійснено, а її ремонт хоча, вочевидь, і є вартісним, однак суду не було доведено, що первинний об`єкт нерухомості, який належав [PERSON] на праві приватної вартості, розчинився, нівелювався, втратився чи став настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи [PERSON] . Крім того, жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування збільшення вартості спірного будинку внаслідок саме праці позивача [PERSON] та вкладення нею особистих коштів надано не було, хоча, як зазначалось вище, тягар доказування даних обставин покладено на неї. Враховуючи придбання інших вартісних об`єктів під час шлюбу за спільні кошти подружжя (в тому числі - 3 автомобілів, про що вказувалось в заяві [PERSON] як свідка), тобто наявність інших значних витрат за час шлюбу, та враховуючи відомості про доходи обох сторін, висновок про те, що вартість спірної квартири виросла саме через особистий вклад [PERSON] був би лише припущенням. Тому суд не знаходить підстав для визнання квартири по [ADDRESS] об`єктом спільної власності подружжя [PERSON] на підставі ст. 62 СК України, а тому у відповідній позовній вимозі [PERSON] суд відмовляє за безпідставністю. При цьому суд звертає вагу, що у випадку доведення [PERSON] понесених затрат на ремонт квартири, які не були істотними, то вона може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] . Вирішуючи дану позовну вимогу, та враховуючи зауваження представника [PERSON] , щодо наявності за даною адресою двох земельних ділянок, набутих [PERSON] та , відповідно, щодо неможливості суду виходити за межі позовних вимог та вирішувати питання щодо двох ділянок, суд враховує спільне розташування ділянок, їх сумарну площу та докази щодо підстав набуття [PERSON] , пояснення позивачки та представника в суді щодо підтримання та конкретизації позовних вимог, та приходить до висновку, що вимоги позивачки в достатній мірі чіткі та можуть бути витлумачені судом відповідно до належного способу захисту прав як вимоги про поділ двох суміжних ділянок, і таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача, який їх належно розумів та наводив свої доводи щодо суті спору. Суд в цій частині керується позицією Верховного Суду , зазначену в постанові від 16.02.2024 у справі № 910/10009/22. На підставі досліджених доказів встановлено, що згідно з рішенням сесії [PERSON] , отримав у власність дві земельні ділянки -- площею 0,15 га та 0,1982 га, кадастрові номери 1820955100:01:003:1318 та 1820955100:01:003:1319, які розташовані в [ADDRESS] ; державні акти видано на підставі рішення сесії селищної ради від 21.05.2009. Суд констатує, що в тексті рішень органу місцевого самоврядування як на правову підставу для передачі [PERSON] , у власність ділянок наявне посилання саме на ст. ст. 118 та 121 ЗК України (а.с.62-63 т.2), які і стосуються саме безоплатної приватизації земельних ділянок, площі ділянок відповідають нормам приватизації за відповідним цільовим призначенням. В свою чергу, достовірних доказів набуття ділянок [PERSON] в інший спосіб (за цивільно-правовим договором, спадкуванням, за рішенням суду, за набувальною давністю тощо) - суду не надано, а пояснення [PERSON] про сплату коштів при набутті ділянок є неконкретизованими та не підтвердженими іншими доказами. В свою чергу, згідно ст. 14 Конституції України, право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Тобто земельна ділянка може набутися у власність саме на одній з передбачених законом підстав. Тому, за відсутності достовірних та достатніх доказів набуття [PERSON] права власності на земельні ділянки по [ADDRESS] на інших передбачених законом підставах, та враховуючи посилання в рішеннях селищної ради саме на ст. 118, 121 ЗК України, які регулюють порядок безоплатної приватизації земельних ділянок - суд приходить до висновку, що набуття у власність [PERSON] земельних ділянок №1820955100:01:003:1318 та 1820955100:01:003:1319 відбулося саме в порядку приватизації на підставі відповідного рішення селищної ради від 21.05.2009. При цьому, з урахуванням законодавчих змін в СК України, тільки в період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 626/4/17. За наведених вище підставах, земельні ділянки №№ 1820955100:01:003:1318 та 1820955100:01:003:1319, які набуті [PERSON] не в період часу з 08.02.2011 до 12.06.2012, є його особистою приватною власністю, та не є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи вказане, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги [PERSON] , про визнання об`єктом спільної власності подружжя та визнання права власності на частину земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] за безпідставністю. Отже, судом первісний позов [PERSON] , до [PERSON] задовролено частково в частині задоволення позовної вимоги про визнання за [PERSON] права приватної власності на (одну четверту) ідеальну частку квартири [ADDRESS] , у задоволені решти позовних вимог [PERSON] - судом відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на частку нерухомого майна та доходів судом задовольняється частково, в частині визнання за [PERSON] права приватної власності на (одну другу) ідеальну частку квартири [ADDRESS] , у задоволені решти позовних вимог - відмовлено. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання стягнення судових витрат у виді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки [PERSON] як позивачка звільнена від сплати судового збору п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому в частині задоволених її позовних вимог до [PERSON] такі судові витрати підлягають стягненню з останнього на користь держави, що відповідає роз`ясненням п. 35 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 за 17.10.2014. Оскільки ціна позову [PERSON] становила: 456 500 грн (вартість частки квартири по [ADDRESS] згідно експертизи) + 773 926,76 грн (вартість частки квартири в [ADDRESS] ) + 1 370 287 грн (1/2 від доходів [PERSON] ) = 2 875 213, 76 грн, з яких позовні вимоги задоволено на суму 386 963 грн (вартість частини квартири в с. Лиманка), тобто на 13,4%, то стягненню в відповідача на користь держави підлягає сума судового збору: 8052 грн (ставка судового збору, яка мала б бути сплачена позивачем за відсутності пільг в розмірі 3 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в 2023 році) * 13,4 % = 1079 грн. В свою чергу, згідно з п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», [PERSON] звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях лише як позивач. Ураховуючи, що [PERSON] є відповідачем у справі за зустрічним позовом [PERSON] , то не звільнена від сплати судового збору як відповідачка в порядку ст. 141 ЦПК України. Вказаний висновок повністю узгоджується із останніми висновками Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц та від 27 липня 2020 року у справі № 207/3472/17. Тому, витрати [PERSON] , у виді судового збору, пропорційно до розміру задоволених його позовних вимог, підлягають стягненню з [PERSON] . Оскільки ціна позову [PERSON] становила: 795 466,47 грн (вартість 2/3 частки квартири в м. Житомир) + 113 805 грн (2/3 від доходів [PERSON] ) = 909 272,06 грн, з яких позовні вимоги задоволено на суму 596 600 грн (вартість 1/2 частина квартири в м.Житомир), тобто на 65,61%, то стягненню відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає сума судового збору: 8052 грн (ставка судового збору, яка була сплачена позивачем) * 65,61 % = 5283 грн. Вказана сума та 536,80 гривень судового збору, сплачені при звернені з заявою про забезпечення позову підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] , тобто 536,80+5283 = 5819,80 грн. Витрати [PERSON] на проведення експертизи в розмірі 13 143 грн. слід покласти на [PERSON] в зв`язку з відмовою в задоволені її позовних вимог в частині визнання прав на квартиру [ADDRESS] , на обгрунтування якої і було проведено експертизу. Заяв про розподіл інших витрат - не надійшло, представники сторін в частині витрат на правничу допомогу зробили заяви в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 01.06.2023 по справі № 275/595/23, провадження № 2-з/275/3/2023 та ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 12.07.2023 по справі № 275/595/23, провадження № 2-з/275/4/2023 - продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотань про скасування заходів збезпечення позову не надійшло.

Outcome: partial