Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 10.09.2024 надійшла заява [PERSON] , поданої в її інтересах представником - адвокатом Мартинюк Ю.С., заінтересована особа: Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території, у якій представник заявника просить суд встановити факт того, що [INFO] народилась дитина чоловічої статі - громадянин України [PERSON] ; місце народження: м. Сімферополь, Автономна Республіка Крим, у матері - [PERSON] , [INFO] ; громадянство України. Відомості про батька просила зазначити відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що під час проживання на тимчасово окупованій території [INFO] заявниця народила дитину чоловічої статі - [PERSON] в м. Севастополь, Автономна Республіка Крим. 24.05.2022 Відділом запису актів цивільного стану Ленінського району міста Севастополя Управління ЗАГС міста Севастополя видане свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , серія [NUMBER] , актовий запис № 110229920000400431002. Представник заявника у поданій до суду заяві також зазначила, що оскільки документ, виданий заявниці, незаконними органами Автономної Республіки Крим та м. Севастополь є недійсним та не створює правових наслідків, та, оскільки встановлення факту народження необхідно для отримання свідоцтва про народження дитини, встановленого законодавством України зразка, підтвердження громадянства України та реалізації в подальшому дитиною всіх належних їй прав та свобод громадянина України, а підставою для державної реєстрації актів цивільного стану в даному випадку є відповідне рішення суду, то необхідним є встановлення факту, що має юридичне значення, а саме народження дитини. При цьому заявниця не зверталась до відділу державної реєстрації актів цивільного стану з приводу отримання відмови у проведенні реєстрації. Ухвалою суду від 10.09.2024 відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження та призначено розгляд заяви на 14 год. 50 хв. 11.09.2024. У судове засідання учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце судового засідання сповіщалися належним чином. У прохальній частині заяви міститься вимога про розгляд справи без участі заявника та її представника. 11.09.2024 на адресу суду надійшла заява від представника [PERSON] - адвоката Мартинюк Ю.С. про розгляд справи без участі та підтримання заявлених вимог. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось, з огляду на положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ч. ч. 1, 2 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91), дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. У відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 49 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) актами цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, а згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, народження фізичної особи та її походження підлягають державній реєстрації відповідно до закону. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч. 4 ст. 49 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження (ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»). Для забезпечення реєстрації народження дитини в органах реєстрації актів цивільного стану заклад охорони здоров`я видає "Медичне свідоцтво про народження", форма N 103/о. Згідно абз. 11 п. 2 глави 1 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5) при відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження такою жінкою, при цьому, згідно абз. 5 п. 4 глави 1 розділу III цих Правил, якщо державна реєстрація народження дитини проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження, дані про дату і місце народження дитини зазначають відповідно до рішення суду. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995, а також ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. У Постанові Верховного Суду від 27.09.2021 року у справі № 756/8168/21 зроблено висновок, що положення статті 317 ЦПК України не вимагають від осіб, які звертаються із заявою до суду про встановлення відповідного факту, подання до суду письмової відмови органу реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закону № 1207-VII) державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Згідно абз.3 ч.2 ст. 1 Закону № 1207-VII Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими територіями з 20 лютого 2014 року. У відповідності зі ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. На підтвердження факту народження суду надана копія Виписного епікризу [PERSON] від 14.05.2022, з якого вбачається, що [INFO] о 09 год. 05 хв. у [PERSON] народилась дитина чоловічої статі. Також, заявниця надає копію свідоцтва про народження [PERSON] , який народився [INFO] , серії [NUMBER] , актовий запис № 110229920000400431002, місце народження: м. Сімферополь, АР Крим, виданого незаконним органом самопроголошених утворень. У свідоцтві, матір`ю дитини зазначено [PERSON] , [INFO] ; відомості про батька дитини не зазначені. Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Феодосійським МВГУ МВС України в АР Крим, [PERSON] , [INFO] народилася в м. Феодосія, АР Крим; місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] ; [ADDRESS] . У матеріалах справи відсутні докази перебування [PERSON] у шлюбі, а також докази визнання батьківства щодо дитини. Заявниця просить на підставі та в порядку ст. 135 СК України, ст. 147 СК Українизазначити прізвище ім`я та по-батькові дитини - [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Згідно ч.2 ст. 147 СК України по батькові дитини, народженої жінкою, яка не перебуває у шлюбі, за умови, що батьківство щодо дитини не визнано, визначається за іменем особи, яку мати дитини назвала її батьком. Суд критично оцінює надані суду докази на підтвердження факту народження, зокрема копію виписного епікризу [PERSON] від 14.05.2022 та копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , актовий запис № 110229920000400431002, оскільки вказані документи видані незаконними органами та установами самопроголошених утворень. Однак під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд враховує практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. У постановах Верховного Суду від 29.03.2023 (справа № 753/8033/22, провадження № 61-1428св23), від 07 вересня 2022 року (справа № 759/5313/21, провадження № 61-20540св21) викладено таку правову позицію: питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум "реєстрація народжень, смертей і шлюбів", виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21. Враховуючи, що заявниця позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію народження дитини у відповідних органах реєстрації актів цивільного стану України, а встановлення даного факту необхідно заявниці для подальшої реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану, внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та отримання відповідного документу, а саме свідоцтва про народження згідно з вимогами чинного законодавства України, та оскільки встановлення даного факту не порушує прав та інтересів інших осіб, має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав, суд дійшов висновку про можливість задоволення заяви та встановлення факту народження дитини чоловічої статі - [PERSON] , який народився [INFO] , місце народження: м. Сімферополь, Автономна Республіка Крим, Україна, мати - [PERSON] , [INFO] , громадянка України. Оскільки судом не встановлено факт перебування заявниці у шлюбі, з огляду на положення статей Сімейного кодексу України , відомості про батька дитини слід записати відповідно до ч.1 ст.135 СК України. На підставі п.21 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" заявниця звільнена від сплати судового збору. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України та ч. 4 ст. 317 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства. На підставі викладеного та

Outcome: approved