Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-12 00:00:00

у лютому 2024 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір, укладений 17.11.2021 року між АТ «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк») та невідомою особою від його імені; скасувати відсотки, неустойку, комісії та інші штрафні санкції нараховані АТ «Сенс Банк» за вказаним договором про надання фінансових послуг від 17.11.2021 року; зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити з його кредитної історії відомості про договір про надання фінансових послуг від 17.11.2021 року, укладений між ним та АТ «Альфа-Банк» (на даний час АТ «Сенс Банк»). Свої вимоги позивач, мотивує тим, що в грудні 2021 року з телефонного дзвінка від АТ «Сенс Банк» він дізнався про оформлення кредиту у відповідача на його ім`я. У зв`язку з чим, позивач вирішив перевірити свою кредитну історію в Українському бюро кредитних історій, з відомостей якого йому стало відомо, що у період із 14.11.2021 року по 17.11.2021 року на його ім`я відкрито 6 онлайн кредитів. Таким чином, [PERSON] дізнався, що на його ім`я оформлено кредит в АТ «Сенс Банк» договір № 58896832 від 17.11.2021 року, на суму 250 000,00 грн. Позивач наголошує, що договір з фінансовою установою не укладав, грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн не отримував, а договір укладено внаслідок шахрайських дій невідомих осіб, які використали його персональні дані, недійсний паспорт і заволоділи грошовими коштами, які, зокрема, відповідачем перераховано на банківський рахунок шахраїв. Зауважив, що 25.01.2022 року за даним фактом він звернувся до Печерського управління поліції ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яке має ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та в подальшому органом досудового розслідування 10.11.2022 року, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.06.2022 року в справі № 757/11059/22, внесені відомості до ЄРДР № 12022100060001570 за ч. 2 ст. 190 КК України, за фактом шахрайства стосовно нього, а 17.05.2023 року він визнаний потерпілим у цьому кримінальному провадженні. В свою чергу, позивач, вважає, що відповідач не встановив та не перевірив особистість позичальника та надав кредит іншій особі, що призвело до відповідних наслідків. З метою врегулювання виниклої ситуації, позивач 15.02.2022 року направив на адресу відповідача заяву, в якій вказав, що за отриманням кредиту не звертався, відповідного договору не укладав, грошові кошти не отримував, в зв`язку із чим, просив надати копію кредитного договору, додатків і інших документів, на підставі яких видано кредит, однак відповіді від АТ «Сенс Банк» на дане звернення не отримав. Після чого, [PERSON] звернувся до Національного банку України, від якого 02.01.2024 року отримав відповідь про те, що на момент оформлення на його ім`я невідомими особами кредиту, в мобільному додатку відповідача, через який оформлювався кредит, існували технічні проблеми, що призвело до легкої можливості оформлення кредиту без жорстких умов проходження ідентифікації. З огляду на викладене, просить позов задовольнити. Ухвалою від 23.04.2024 року, після передачі вказаної справи за підсудністю з Печерського районного суду м. Києва, відкрито провадження у вказаній справі. Розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 109-110). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відзиву на позовну заяву до суду від відповідача не надходило. Пояснень на позовну заяву до суду від третьої особи не надходило. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, з Витягу з Українського бюро кредитних історій від 24.01.2022 року щодо фінансових зобов`язань [PERSON] Наявна інформація за договором (58896832), 17.11.2022 року на ім`я [PERSON] у АТ «Альфа-Банк», після зміни назви АТ «Сенс Банк», за яким оформлено кредит на суму 250 000,00 грн, строком до 17.11.2026 року. Крім того, з доданої представником відповідача на виконання вимог ухвали суду від 23.04.2024 року про витребування доказів, копії паспорта споживчого кредиту від 17.11.2021 року, який не містить підпису позичальника, вбачається, що АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] уклали договір про надання коштів у позику, в розмірі 250 000,00 грн зі сплатою 40 % річних за його користування та строком кредитування - 60 місяців. Згідно з копією оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501392675 від 17.11.2021 року, [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 10.09.2001 року, ІПН [NUMBER] , адреса проживання: [ADDRESS] , пропонує АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про надання споживчого кредиту: тип кредиту «Кредит готівкою», сума кредиту 250 000,00 грн, процентна ставка 40 % річних, строк кредиту - 60 місяців. Також представником відповідача додано копію Додатку № 1 до угоди про надання кредиту № 501392675 від 17.11.2021 року - графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг, яка не підписана позичальником [PERSON] . Згідно з листом № А-4558-23/0501.4.3/135-23 від 23.05.2023 року Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, інформація про паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 10.09.2001 року, 19.02.2019 року внесена до підсистеми ФМ «Недійсні документи» ЄІАС УМП автоматично при оформленні заяви на виготовлення паспорта громадянина України у вигляді ID-картки. Відповідно до довідки Департаменту управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області № 71517931138232023 від 23.05.2023 року, паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій обл. 10.09.2001 року, визнаний недійсним 19.02.2019 року (номер акта 90). Електронним листом від 22.12.2021 року позивач повідомив ПАТ «Київстар» (електронна адреса: info@kyivstar.net), що телефонний номер [NUMBER] , яким він близько року не користується, використовується для шахрайських дій, а тому просить вказаний номер заблокувати. ПАТ «Київстар» листом повідомлено позивача, що вказаний у зверненні телефонний номер за ним як абонентом не зареєстрований. Серед іншого, судом з`ясовано, що 15.02.2022 року, засобами поштового зв`язку, позивачем на адресу відповідача направлено заяву, в якій вказав, що за отриманням кредиту не звертався, відповідного договору не укладав, грошові кошти не отримував, в зв`язку із чим, просив надати копію кредитного договору, додатків і інших документів, на підставі яких видано кредит. Крім того, 25.01.2022 року за вказаним фактом [PERSON] звернувся до Печерського управління поліції ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яке має ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та в подальшому органом досудового розслідування 10.11.2022 року, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.06.2022 року в справі № 757/11059/22, внесені відомості до ЄРДР № 12022100060001570 за ч. 2 ст. 190 КК України, за фактом шахрайства стосовно нього, а 17.05.2023 року позивача визнано потерпілим у цьому кримінальному провадженні. Також 01.12.2023 року позивач звертався до Національного банку України за захистом своїх прав, виклавши у листі ситуацію, що склалася у нього з АТ «Альфа-Банк». Листом № 14-0004/245 від 02.01.2024 року Національний банк України повідомив позивача, що за відомостями отриманими від АТ «Сенс Банк» та результатами проведеної перевірки встановлено, що 11.11.2021 року здійснена авторизація клієнта в мобільному застосунку Sense, що є складовою частиною Системи «Інтернет-сервіс», та проведено зміну паролю для входу в систему. Вхід здійснювався із застосування персональних даних [PERSON] (паспортні дані, номер телефону, на який надіслано ОТР-пароль). 17.11.2021 року через мобільний застосунок Sense, дотримуючись встановленої процедури оформлення картки, банком на мобільний номер телефону [NUMBER] , який в системах банку зафіксовано як номер [PERSON] , направлено смс-повідомлення з кодом підтвердження згоди на оформлення кредиту для проведення верифікації клієнта, як ініціатора заявки на оформлення кредиту, та отримання згоди на його оформлення, який успішно введений та, як наслідок, оформлено кредитний договір № 50139**75, в розмірі 250 000,00 грн. В цьому ж листі, Національний банк України повідомляє позивача, що враховуючи виявлення на даний момент факту протермінованості паспорта [PERSON] та технічну проблему мобільного додатку, яка призвела до легкої можливості оформлення продукту без жорстких умов проходження ідентифікації на момент укладення кредитного договору в 2021 році, а також приймаючи до уваги факт виправлення цієї проблеми в подальшому, АТ «Сенс Банк» готовий переглянути свою участь у врегулюванні заборгованості за кредитним договором № 50139**75. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України). Стаття 639 ЦК України визначає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами глави 16 ЦК «Правочини» (ст.ст. 215-236). Положеннями ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В роз`ясненнях Пленуму Верховного Суду України у п. п. 7, 8 Постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (п. 8 Постанови). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач наголошував, що він не укладав та особисто не підписував спірний договір, його волі на укладення договору не було, а договір з фінансовою установою укладено через мережу Інтернет, тобто мав місце електронний договір, у якому [PERSON] свій електронний підпис не проставляв, не підтверджував вхід в особистому кабінеті, якого особисто не створював, а вказані дії вчинені сторонніми особами, з незаконним використанням його персональних даних і недійсного паспорта, внаслідок чого він став жертвою шахрайських дій невідомих осіб, які використали його персональні дані та документи і заволоділи грошовими коштами. Оскільки, в нього було відсутнє волевиявлення на укладення цього правочину, спірний договір [PERSON] , вважає за необхідне визнати недійсним. Правові відносини в сфері укладення електронних договорів регулюються, зокрема, але не виключно, Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про електронний цифровий підпис», Законом України «Про електронний цифровий підпис». Так, Закон України «Про електронну комерцію» чітко надає визначення поняття електронного договору: «Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі» (п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону). Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину. електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно ст. 1 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», обов`язковий реквізит електронного документа - обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили. Статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частина 3 ст. 207 ЦК України чітко визначає, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами, проте Договір я не підписував. Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18). Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України «Про захист прав споживачів». Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч. 2, 6 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов`язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків. Якщо споживачеві не було надано документ (електронний документ), який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, такий правочин не є підставою для виникнення обов`язків для споживача. Як стверджує позивач, оригінал кредитного договору від відповідача він особисто не отримував. Відповідачем, на спростування цієї обставини також і суду не надано оригіналів документів на підставі яких АТ «Сенс Банк» 17.11.2021 року видано кредит на ім`я позивача на суму 250 000,00 грн, а додані фотокопії оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501392675 від 17.11.2021 року та Додатку № 1 до угоди про надання кредиту № 501392675 від 17.11.2021 року не засвідчені представником відповідача, при цьому копія паспорта споживчого кредиту від 17.11.2021 року не містить підпису позивача чи підтверджень про його підписання згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Загалом, відповідач не надав доказів того, що кредитний договір укладено саме з позивачем. Обставини використання недійсного паспорта позивача під час отримання кредиту, номера телефону, яким він не користувався та існування технічної проблеми в мобільному додатку АТ «Альфа-Банк», відсутність у відповідача жорстких умов ідентифікації в момент укладення спірного договору, також нічим не спростовані. Позивач, стверджує, що не заповнював заявки в додатку відповідача, своїх даних не надавав, не приймав оферту АТ «Альфа-Банк» та не отримував грошові кошти в сумі 250 000,00 грн, а відповідачем протилежні обставини жодним належним доказом не доведені. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, позивач особисто не укладав кредитний договір, не мав наміру його укладення, не підписував електронним підписом, кошти від відповідача не отримував та, відповідно, особисто не знімав з картки чи рахунку, на які вони нібито були переведені АТ «Альфа-Банк», а матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували зворотнє, чим порушено вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України - на момент укладення договору було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля позивача на його укладення. Таким чином, наявними матеріалами справи підтверджено та судом встановлено відсутність волевиявлення позивача на укладання спірного договору. Відповідно до правового висновку, який викладено у постанові Верховного Суду від 11.06.2020 року в справі № 761/26618/15-ц, у разі встановлення відсутності волевиявлення особи на укладання спірного правочину такий договір має бути визнаний недійсним. Про відсутність волі на укладення правочину або невідповідність волевиявлення у момент вчинення правочину, що є підставою для визнання його недійсним, йдеться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 року в справі № 145/374/17 та від 22.03.2019 року в справі № 394/559/17. Таким чином, з огляду на викладене вище, суд вважає, що позов в частині визнання спірного кредитного договору недійсним є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про скасування відсотків, неустойки, комісії та інших штрафних санкцій, нарахованих АТ «Сенс Банк» за вказаним договором про надання фінансових послуг від 17.11.2021 року, то за змістом ст. 216 ЦК України, якою сформульовані загальні правила щодо правових наслідків недійсності оспорюваних правочинів, за одним із них діє принцип, згідно з яким недійсний правочин не створює для сторін чи інших осіб правових наслідків, тобто сторони не зобов`язані виконувати передбачені таким правочином умови, одна сторона недійсного правочину має право відхилити вимоги другої сторони щодо вчинення певних дій. Отже, відповідні нарахування, що зроблені відповідачем за визнаним судом недійсним спірним правочином, самі по собі, не мають під собою жодної правової підстави, а тому необхідність для скасування їх в судовому порядку відсутня. Крім того, позивачем заявлено вимогу про зобов`язання ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити з його кредитної історії відомості про договір про надання фінансових послуг від 17.11.2021 року, укладений між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» (на даний час АТ «Сенс Банк»). Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Відповідно до ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. Згідно з ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Звертаючись до суду із вказаним позовом до АТ «Сенс Банк», [PERSON] просив, в тому числі, й зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вчинити дії, тобто в разі задоволення такого позову буде вирішено питання про права та обов`язки усіх вищевказаних осіб. Однак, ТОВ «Українське бюро кредитних історій» позивачем не зазначено в якості відповідача. Вирішення заявлених позовних вимог, спрямованих на втручання у право особи, яку визначено як третю особу у справі, не відповідає процесуальному статусу сторін цивільного процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову. Оскільки, під час розгляду цієї справи позивач не заявляв клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачем ТОВ «Українське бюро кредитних історій», тому задоволення заявлених до нього позовних вимог по суті, фактично є вирішення питання про його права та обов`язки, що є порушенням вищенаведених норм процесуального права. Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити з кредитної історії [PERSON] відомості про договір про надання фінансових послуг від 17.11.2021 року, укладений між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» (на даний час АТ «Сенс Банк»), через неналежний суб`єктний склад учасників справи. За встановлених обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позову, та з огляду на ту обставину, що позивач за цією категорією справи, звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 403,73 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial