Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Представник позивача в інтересах позивача 23.02.2024 засобами поштового листування звернувся до суду з зазначеним позовом, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 21.07.2020 №491030172 у сумі 328 229,29 гривень. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 21.07.2020 між [PERSON] та AT «Альфа Банк» укладено кредитний договір №491030172. Відповідно до умов Кредитного договору Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 233 319,14 гривень строком на 60 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 39,90%. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». Так, банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, перерахував на рахунок позичальника у безготівковий спосіб грошові кошти у сумі 233 319,14 гривень, натомість, боржник своїх зобов`язань не виконав, що призвело до порушення строків виконання зобов`язання та виникнення заборгованості. Станом на 20.12.2021 заборгованість за кредитним договором складає 328 229,29 гривень, а саме: тіло кредиту - 230 740,66 гривень та відсотки за користування кредитними коштами - 97 488,63 гривень. Як стверджує представник позивача, 20.12.2021 у правовідносинах за вказаним кредитним договором відбулась заміна кредитора у зобов`язанні з AT «Альфа Банк» на ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на підставі договору факторингу. Вказана сума заборгованості, наведена у розрахунку, є актуальною та відповідно до твердження позивача підлягає стягненню на його користь. На підставі наведеного, із посиланням на ст. 512, 514, 516 526 ЦК України, положення Законів України «Про електронну комерцію», «Про електронні документи та електронний документообіг», неможливість позасудового врегулювання спору, представник позивача - директор ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» Наваренко В.Г. просить задовольнити позовні вимоги у вказаній сумі та відповідно до наведеного розрахунку. Ухвалою судді від 01.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а виклик відповідача у справі здійснити через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Визначено дату, час і місце проведення підготовчого засідання. Визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачкою. Відповідно до ч.4 ст.178 ЦПК України, роз`яснено, що одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Крім того, встановлено позивачу 5-денний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.3-5 ст.178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи. Так, 18.04.2024 представником відповідача [PERSON] адвокатом Кузьміновим Д.В. скеровано до суду відзив на позовну заяву, який надійшов до суду за вх. № від 22.04.2024. Разом з цим, представник відповідача просить витребувати у позивача оригінал оферти на укладення угоди про надання споживчого кредиту №491030172 від 21.07.2020 та Акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №491030172 від 21.07.2020. За змістом відзиву сторона відповідача спростовує, що підпис [PERSON] міститься у оверті, наявній у додатках до позовної заяви. Представник відповідача наголошує, що до справи не надано тарифи АТ «Альфа Банк» як частину угоди, що не дозволяє аналізувати наявний розрахунок. Крім того, за змістом відзиву представником позивача не доведено, що при засвідченні оферти та акцепту правомірно застосовано факсиміле підпису та печатки, відповідно, угода є нікчемною в силу ст.1055 ЦК України. Відповідно, саме для перевірки факту підписання оферти та акцепту сторона відповідача просила витребувати оригінали зазначених доказів. Разом з цим, за твердженнями адвоката Кузьмінова Д.В. реальність кредитного договору підтверджується документом, що свідчить про передачу кредиту позичальнику, але стороною позивача відповідних доказів не надано. Строк кредитування відповідно до наявних доказів не завершився, натомість, доказів надіслання вимоги про дострокове повернення заборгованості матеріали справи не містять. Із врахуванням правових висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18, як стверджує сторона відповідача, суд не може вважати наданий позивачем договір договором факторингу, оскільки він не містить вказівок на фінансування фактором клієнта, тобто, надання саме платної фінансової послуги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до ст.203 ЦК України зумовлює його недійсність. На підставі висловлених доводів, представник відповідача просить залишити позов без задоволення. 30.04.2024 представником позивача за допомогою засобів поштового листування до суду скеровано відповідь на відзив, яка надійшла за вх. № від 03.05.2024. На переконання представника позивача наявні виписки достеменно свідчать на спростування доводів відзиву, адже відповідач неодноразово сплачував платежі на виконання кредитного договору. Звернення позивача до суду після відступлення права вимоги первісним кредитором пов`язано із грубим порушенням боржником (позичальником) своїх зобов`язань за кредитним договором. Обраний спосіб захисту відповідає чинному цивільному законодавству. Крім того, стороною позивача надано акт приймання-передачі від 20.12.2021 та платіжне доручення від 20.12.2021 (які вже були наявні й справі) у засвідчених копіях. Ухвалою суду від 12.06.2024 постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі та призначити її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Вказаною ухвалою в порядку витребування доказів зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» надати до суду оригінали оферти на укладення угоди про надання споживчого кредиту №491030172 від 21.07.2020 та акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №491030172 від 21.07.2020. Роз`яснено сторонам, що відповідно до ч.8,9 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Роз`яснено, що суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Зазначені вище докази уповноваженій на виконання ухвали особі необхідно надати до початку судового засідання, тобто, до 12.08.2024. Також роз`яснено, що особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. Згідно з мотивувальною частиною ухвали суду від 12.06.2024 з метою встановлення порядку з`ясування обставин у справі судом визначено такий порядок дослідження доказів: вислухати пояснення учасників справи та дослідити письмові докази. Згідно з ч.7 ст.14 ЦПК України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою. Відповідних заяв не надходило. Так, ухвала суду отримана стороною позивача 25.06.2024 (довідка про доставку електронного документа). Причини невиконання в частині надання витребовуваних доказів стороною позивача не повідомлені та не підтверджені. Представник позивача адвокат Євтодьєв А.О. в судове засідання не з`явився, за змістом клопотання, вх.№ від 15.04.2024, просить розглянути справу за його відсутності, вказує, що суду довіряє, права відомі та зрозумілі. Крім того, представник позивача просить задовольнити позовну заяву, підтримуючи її доводи. Представник відповідача адвокат Кузьмінов Д.В. в судове засідання не з`явився, згідно з заявою, вх.№ від 12.08.2024, просить розглянути справу за відсутності сторони відповідача, проти задоволення позову заперечує з урахуванням поданих заперечень, а також неподання витребуваних судом оригіналів документів, тому просить позов залишити без задоволення. Судом встановлено, що до 12.08.2024 ухвала суду від 12.06.2024 в частині витребування доказів не виконана, витребувані оригінали оферти й акцепту для огляду суду не надано. Згідно з ч.10 ст.84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Крім того, відповідно до ч.6 ст.95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Суд враховує думку сторони відповідача, висловлену у заяві про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, а також вказані вище нормативні положення, відповідно, вважає за доцільне оцінити всі наявні докази у їх сукупності та взаємозв`язку, тобто, здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами. До вказаного висновку суд дійшов із врахуванням загальних положень про докази та доказування, а також, оскільки позивачем первісно копії вказаних доказів (оферти та акцепту) надавались у якості додатків до позовної заяви, тобто, мають бути досліджені та оцінені судом. Підстав для залишення позовної заяви без розгляду судом не встановлено. В судовому засіданні 12.08.2024, дослідивши заяви по суті справи, суд оголосив перерву перед дослідженням письмових доказів до 18.09.2024. Інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань, зустрічної позовної заяви у даній справі не подано. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши позовну заяву, інші заяви по суті справи, дослідивши матеріали справи із наявними письмовими доказами на підтвердження вимог позивача, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку із таким. Судом встановлено, що 21.07.2020 до АТ «АЛЬФА-БАНК» (правонаступництво юридичної особи, зокрема, АТ «Сенс Банк», не підтверджено наявними доказами) [PERSON] звернувся із Офертою на укладання угоди про надання кредиту, відповідно до умов якої просив укласти угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Згідно з умовами Оферти, тип кредиту - готівкою, сума - 233 319,14 гривень, процентна ставка - 39,9% річних, фіксована, строк кредиту - 60 місяців, дата повернення кредиту - 22.07.2025. Для повернення заборгованості пропонується використовувати рахунок [NUMBER] , відкритий у банку, код ЄДРПОУ 23494714. Разом з цим, вказаний кредит [PERSON] просить надати для повернення заборгованості за кредитним договором №631307666 від 26.11.2019, розмір 233 319,14 гривень, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок [NUMBER] в АТ «Альфа Банк», код ЄДРПОУ 23494714. Як видно з оферти, графік платежів із розрахунком є невід`ємною частиною Договору. Банк акцептував пропозицію відповідача, що підтверджено копією акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №491030172. Крім того, у матеріалах справи міститься додаток №1 до Угоди - графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту, реальної процентної ставки, з урахуванням вартості супутніх послуг. Оферта акцептована 21.07.2020, що відповідно до її змісту свідчить про укладення угоди та набуття чинності для її сторін (з дати підписання та надання кредиту). Позивачем надано також паспорт споживчого кредиту, умови якого відповідають змісту угоди, за підписами сторін. Окрім того, судом встановлено, що відповідно до договору факторингу від 20.12.2021 №4, укладеного між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», до ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» перейшло право грошової вимоги за низкою кредитних договорів. Згідно з п. 1.1. договору реєстр боржників - погоджена сторонами форма реєстру боржників з переліком їх особистих даних, розмірів грошових зобов`язань кожного з боржників, іншої інформації. Форма реєстру наведена в додатку 1-1 та 1-2 до цього договору. Згідно з п.2.3 договору право вимоги вважається відступленим Фактору з дати оплату Фактором Ціни Вимоги відповідно до п.4.2. договору. В дату здійснення оплати Фактором Ціни Вимоги відповідно до п.4.2 Договору Сторони цього Договору підписують Акт приймання-передачі Реєстру боржників, за формою, встановленою в додатку №2 до цього договору. Пунктом 4.1 договору визначено, до ціна права вимоги за цим договором становить 12 878 944 гривень 00 копійок. Фактор зобов`язаний передати в розпорядження Клієнту грошові кошти і сплатити Клієнтові Ціну Прав Вимоги в розмірі 12 878 944 гривень 00 копійок шляхом перерахування на вказаний у договорі рахунок, в дату підписання договору. У справі наявні докази перерахування Фактором Ціни Вимоги на користь Клієнта, а саме платіжне доручення №34291 від 20.12.2021 у вказаній вище сумі із призначенням платежу: «за право вимоги згідно договору факторингу №4 від 20.12.2021» Судом досліджено засвідчений сторонами правочину Акт приймання-передачі Реєстру боржників, проте, не видається за можливе встановити належність форми даного акта з урахуванням змісту положень п. 2.3 та 2.3.1 договору факторингу, крім того, в ньому відсутні примітки про те, що він є додатком №2 до договору. Також судом встановлено, що випадки повернення Прав Вимоги Клієнту Фактором, підстави й відповідні строки повернення, а також порядок повернення визначені розділом 5 Договору. Разом з цим, згідно з положеннями п.5.4.6 Договору клієнт протягом 10 робочих днів з моменту переходу Права Вимоги, готує та направляє письмові повідомлення Боржникам про відступлення Фактору Права Вимоги за формою згідно Додатку №4 до цього Договору, протягом 30 днів надає Фактору документи, що підтверджують здійснення даного відправлення. Суд зауважує, що реєстр боржників із повними даними (відповідно до умов договору) до суду не наданий. Наявний у справі Додаток 1-1, за своєю сутністю є витягом, засвідчений підписами та печатками представників сторін правочину, стосується виключно [PERSON] , проте не є цілісним документом. Так, назва документа, дані про [PERSON] та реквізити (підписи та печатки фактора та клієнта) наявні на трьох окремих аркушах, що не дозволяє дійти висновку про те, що вказані аркуші є частиною одного документа, відповідно, й про допустимість доказу. За приписами ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Виписка по особовим рахункам [PERSON] в період з 21.07.2020 по 20.12.2021 сформована АТ «Сенс Банк», проте правонаступництво позивача та АТ «Сенс Банк» наявними доказами не підтверджено. Разом з цим, у вказану дату - 20.12.2021, в яку був укладений договір факторингу, клієнтом зазначено саме юридичну особу АТ «Альфа Банк», виписка сформована 13.12.2023, тобто, після передання права вимоги на підставі вищевказаного договору. Згідно з наявним у справі розрахунком заборгованості, станом на 20.12.2021 заборгованість відповідача за кредитним договором складає 328 229,29 гривень, а саме: тіло кредиту - 230 740,66 гривень та відсотки за користування кредитними коштами - 97 488,63 гривень. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Загальні вимоги до доказів врегульовані ст.77-80 ЦПК України, а положеннями ч.1,6 ст.81 ЦПК України чітко врегульовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з таких норм чинного законодавства. За загальним правилом ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, ст. 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України) та положення Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, за нормою ч.1 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Так, судом встановлено, що належних та достовірних доказів видачі кредитних коштів у спосіб їх перерахування на рахунок позичальника (вказаний в оферта та акцепті), для погашення іншої кредитної заборгованості стороною позивача не надано. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч.1,2 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Так, позивачем не доведено факт заміни кредитора й відступлення права грошової вимоги АТ «Альфа Банк» до [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» оскільки наявними доказами не підтверджено включення відповідача, як позичальника за кредитним договором, до додатку №1-1 договору відступлення прав вимоги (реєстру боржників), як це встановлено судом під час розгляду справи. Не доведено представником позивача й належне підписання сторонами договору факторингу вищезазначеного Акту приймання-передачі Реєстру боржників, за формою, встановленою в додатку №2 до Договору факторингу. Суд наголошує, що виписка, наявна в справі, сформована від імені іншої юридичної особи, без надання належних доказів на підтвердження підстав для цього в часі значно пізніше ніж дата укладення договору факторингу. Стосовно доводів сторони відповідача щодо змісту договору факторингу та його правової оцінки суд наголошує на такому. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у ст.49 Закону України від 07.12.2000 № 2121-111 «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Главою 73 розділу І книги 5 ЦК України врегульовує положення, що стосуються договору факторингу. Так, згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу (як визначено ст.1078 ЦК України) може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України врегульовано, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Разом з цим, згідно з п.11 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є саме фінансовою послугою, тобто, це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). Поряд з цим у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що факторинг є кредитною операцією. Відповідно, договір факторингу як договір фінансової послуги спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Тому, оскільки правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 910/7038/17. З наявного у справі договору на підтвердження факту переходу прав вимоги від первісного кредитора - АТ «Альфа-Банк» до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», встановлено назву договору, дату його укладення, суму відступлення права вимоги, проте, суми заборгованості боржника (відповідача) та її складові наявними доказами не підтверджено. Відповідні мотиви наведені судом під час опису наданих позивачем у додатках до позовної заяви доказів. Відсутність необхідних складових договору (реєстру та акту) позбавляє суд можливості встановити та перевірити обставини, які підлягають доказуванню у справі. Суд погоджується й з доводами сторони відповідача щодо відсутності тарифів, що не дозволяє суду аналізувати наявний розрахунок (щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами). Із врахуванням строку користування кредитними коштами, обумовленого сторонами кредитного договору, суд погоджується з доводами, висловленими у відзиві, щодо відсутності підтвердження надіслання вимоги про дострокове погашення заборгованості. За нормою ч.1 ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З урахуванням змісту акцепту, твердження сторони відповідача не спростовані стороною позивача у їх співвідношенні з ч.2 ст.1050 ЦК України. Беручи до уваги зміст норми ст. 516 ЦК України, дійсно, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Проте, матеріали справи не містять належних доказів, з яких можна дійти висновку про суми сплачених [PERSON] коштів на виконання умов кредитного договору первісному кредитору. Наявний розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, не є первинним документом, а отже не є безспірним доказом розміру заборгованості. Дійсно, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19), від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19 (провадження номер 61-12049св23) вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Проте, належної виписки, як первинного документа, яка сформована первісним кредитором, або позивачем, матеріали справи не містять. Кредитний договір вважається укладеним не з моменту підписання договору, а з моменту отримання коштів. Видача кредиту може бути підтверджена рядом документів і найпростішим з них є виписка по рахунку клієнта. Якщо такого документу не має, то суд не має правових підстав задовольняти позовні вимоги. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: № 191/3566/17 від 13.08.2020 року; № 703/3063/18 від 27.03.2020 року; № 205/7263/18 від 20.03.2020 року; № 755/18920/18 від 29.01.2020 року. З цього приводу, щодо реального характеру договору позики, суд приймає твердження сторони відповідача, який наголошував на необхідності надання стороною позивача доказів видачу (перерахування) кредитних коштів. Так, позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів та згідно з яким можна встановити суму, яку банк надав/перерахував відповідачу як кредитні кошти та встановити рахунок, на який були перераховані вищезазначені кошти. Ч.1 ст.229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду аз захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за змістом постанови від 14 березня 2019 року в цивільній справі № 757/55244/17-ц зауважив, що, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Отже, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за змістом постанови від 23 липня 2018 року в цивільній справі №760/8892/17 сформулював висновок про те, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. В даному випадку, позивачем перед судом належними та допустимими доказами не доведено факт порушення його права у вказаних правовідносинах, оскільки не доведено факт виникнення заборгованості у позичальника перед первісним кредитором, її актуальний розмір та складові та відступлення вимоги, як про це зазначив суд по тексту рішення. Слід зауважити, що процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам (з`явлення певних клопотань), оскільки це може призвести до порушення встановленого у статті 6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом. Такий правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду від 30 травня 2023 року у справі № 443/1012/18 (провадження № 61-6304св22). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України). Слід наголосити, що статтею 83 ЦПК України врегульований порядок подання доказів. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Тому, враховуючи наведені вимоги процесуального законодавства позивач зобов`язаний подати усі докази по справі разом із позовною заявою. Процесуальним законодавством встановлено чіткі рамки подачі доказів до суду, після чого суд не вправі приймати подані докази, оскільки буде порушено вимоги принципу змагальності. З урахуванням наведеного, оскільки належне виконання зобов`язань первісним кредитором, а також відступлення прав вимоги на користь позивача (стосовно відповідача) у цій справі не доведено, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. За приписами ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За змістом ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Тому судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду у сумі 4 923,44 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 100,00 гривень залишається за позивачем.

Outcome: dismissed