Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] , через свого представника адвоката Стаценка Джамала Руслановича звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про визнання шлюбу недійсним до Відповідача [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 12 грудня 2020 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб. Із самого знайомства відповідач постійно проявляв до неї знаки уваги, зізнавався у коханні, обіцяв створити разом із позивачем сім`ю, завести дітей та вести щасливий спільний побут. Таким чином відповідач отримав прихильність та згоду на укладення шлюбу. Проте, після укладення шлюбу виявилося, що [PERSON] не мав наміру створювати сім`ю та набувати прав і обов`язків подружжя, оскільки одразу після укладення шлюбу відповідач поїхав від позивача, відмовлявся вести спільний побут та перестав відповідати на телефонні дзвінки. До\~укладення шлюбу відповідач з`ясував, що [PERSON] є громадянкою України. Такими діями відповідач [PERSON] завдав жахливих моральних страждань, спричинив у неї недовіру до людей та змусив відчувати себе ошуканою. Саме тому вона звернулася до суду за захистом своїх прав. Вказала, що з моменту укладення шлюбу із відповідачем [PERSON] не вступали в характерні для шлюбу відносини, не підтримували шлюбних стосунків, жодного дня разом не прожили, спільного господарства не вели та не мали спільного бюджету. У зв`язку із тим, що відповідач при укладенні шлюбу не мав наміру створити сім`ю, а зареєстрував шлюб виключно з метою отримання легальних підстав знаходження в Україні, тобто з корисливих міркувань, реєстрація шлюбу задля отримання дозволу на тимчасове проживання, а в подальшому постійного проживання в Україні на підставі шлюбу з громадянкою України, а не з наміром створити сім`ю позивач вважає наявними підстави для звернення до суду із позовною заявою про визнання такого шлюбу недійсним. Просила суд шлюб, зареєстрований 12 грудня 2020 року у Солом`янському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , про що було зроблено відповідний актовий запис № 2055 та видано свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] , визнати недійсним, актовий запис анулювати. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 19 січня 2023 року до суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 26 грудня 2022 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання шлюбу недійсним. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2023 року Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич\~Н.\~С., прийняла від судді [PERSON] до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання шлюбу недійсним. Постановила розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. При розгляді справи позивач [PERSON] та її представник адвокат Стаценко\~Д.\~Р. позовні вимоги підтримували в повному обсязі, просили позов задовольнити. Позивач [PERSON] наголошувала, що її ввели в оману, що вона ніколи не дала би згоду на укладення шлюбу та створення сім`ї, якби їй було відомо про дійсні обставини та мотиви вступу до шлюбу відповідача. У судове засідання представник Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Будь-яких заяв, клопотань, висновків щодо спірного питання до суду не надходило. Відповідач правом подання Відзиву не скористався. У судове засідання відповідач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. При розгляді справи судом встановлено, що 12 грудня 2020 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб у Солом`янському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що було зроблено відповідний актовий запис №\~2055 та видано свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] . Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказувала про те, що укладений між нею та [PERSON] шлюб є фіктивним, оскільки останній не мав на меті створювати сім`ю, уклав шлюб виключно з метою отримання легальних підстав знаходження в Україні, дозволу на тимчасове проживання, а в подальшому постійного проживання в Україні на підставі шлюбу з громадянкою України, тобто з корисливих міркувань. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Статтею 21 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проте не завжди жінка та чоловік укладають шлюб із наміром створити сім`ю та набути права та обов`язки подружжя, шлюби укладаються також і з інших мотивів, зокрема, корисливих: для покращення свого матеріального становища, отримання в подальшому спадщини, отримання права на виїзд за кордон як члену сім`ї тощо. Відповідно до статті 40 СК України шлюб, який укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, є фіктивним. Такий шлюб визнається недійсним за рішенням суду. Згідно зі статтею 45 СК України шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності, повинна підтвердити належними доказами свої доводи про відсутність у однієї особи, що реєструє шлюб у ситуації існування мети створення сім ї в іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх згодою та обізнаністю, наміру створити сім`ю. Відповідно до законодавства підставами для визнання шлюбу недійсним (фіктивний) у зв`язку з відсутністю наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя є: наявність корисливої мети (реєстрація шлюбу задля чогось), наявність майнової вигоди, окреме проживання, відсутність спільно набутого майна, відсутність турботи один про одного та взаємної матеріальної підтримки, невиказування подружніх стосунків перед третіми особами, небажання народжувати спільних дітей, підтримання статевих стосунків із третіми особами, демонстрування перед третіми особами відсутності фактичних шлюбних відносин і наголошення на фіктивності реєстрації шлюбу. У постанові Касаційного цивільного суду ВС від 17.04.2019 р. у справі № 752/2337/16-ц суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. У справі № 285/720/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що окреме проживання подружжя та не проведення святкової церемонії укладання шлюбу, а також наявність будь-яких фінансових зобов`язань сторін самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним). А припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним. Поряд з цим, коли встановлені судом обставини свідчать про відсутність реального наміру осіб створити сім`ю, набути права та обов`язки подружжя, укладений особами шлюб буде визнано недійсним. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності, повинна підтвердити належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами свої посилання про відсутність у осіб (особи), які уклали шлюб, наміру створити сім`ю. Так, з матеріалів позову вбачається, що після реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] один до одного не переїздили, сімейні стосунки між ними не виникли, а отже судом не встановлено факту спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків сторін. Дана обставина додатково підтверджується і листом з Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України: [PERSON] виїхав з країни 15 грудня 2020 року; відомості про в`їзд до України після цієї дати відсутні. Доказів протилежного відповідач суду не надав. Відповідно до ст.\~42 Сімейного кодексу України право на звернення до суду позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена. Згідно ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 21 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу. Відповідно до ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України. Згідно ст. 37 Сімейного кодексу України шлюб є правозгідним, крім випадків, встановлених частинами першою - третьою статті 39 цього Кодексу, а також якщо він не визнаний недійсним за рішенням суду. Стаття 38 Сімейного кодексу України регламентує, що підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених ст. ст. 22, 24-26 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 40 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Як роз`яснено в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» згідно з Сімейним кодексом шлюб може бути визнано недійсним за рішенням суду або за заявою заінтересованої особи до органу РАЦС; позасудовий порядок визнання шлюбу недійсним настає при вчиненні сторонами при укладенні шлюбу таких істотних порушень умов вступу в шлюб, в силу яких він вважається недійсним і без рішення суду (ст. 39 Сімейного кодексу України), зокрема у разі реєстрації шлюбу з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі; між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою, особою, яка до того була визнана недієздатною. У вказаних випадках за заявою заінтересованої сторони орган РАЦС анулює актовий запис про шлюб. При розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 Сімейного кодексу України). Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також положень Сімейного кодексу України та зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім`ю чи про його відсутність. З матеріалів справи вбачається, що з моменту реєстрації шлюбу та до моменту звернення позивача до суду з позовом минув значний проміжок часу. Разом з тим, згідно доводів позовної заяви, вбачається, що після реєстрації шлюбу взаємовідносини сторін були відсутні, разом не проживали, спільного господарства не вели. Протягом вказаного часу, фактичних шлюбних відносин не підтримували, жили окремим життям, спільного господарства не вели, один одного не утримували та спільного майна не набували. Вказане у сукупності дає підстави стверджувати про фіктивність такого шлюбу. Згідно із ст. 44 Сімейного кодексу України у випадках, передбачених ст. 39-41 Сімейного кодексу України, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації. Статтею 45 Сімейного кодексу України визначено, що недійсний шлюб, а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що є всі підстави для визнання шлюбу, зареєстрованого 12 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , недійсним з моменту його реєстрації. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved