Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

у серпні 2024 року до Дарницького районного суду м. Києва звернувся представник позивача адвокат Морозов Олександр В`ячеславович із позовом до відповідача про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що 25 липня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають дочку - [PERSON] , [INFO] . Підставою для розірвання шлюбу представник позивача зазначає погіршення відносин між подружжям з серпня 2022 року, втрату взаєморозуміння тощо. Окрім того, представник позивача зазначає, що подружжя наразі разом не проживає, спільне господарство не ведуть та не піклуються один про одного, у результаті чого позивачка дійшла висновку, що розірвання шлюбу - це єдиний вихід для обох з подружжя побудувати нове щасливе життя. Отже, шлюб має формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача, відтак на примирення позивачка не згодна, просить суд розірвати шлюб з відповідачем. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Котенко Р. В. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання на 19 вересня 2024 року о 15.00 год. У судове засідання сторони не з`явились, про час, місце та дату слухання справи повідомлялися належним чином. Представник позивача 19 вересня 2024 року подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Також, 19 вересня 2024 року до суду надійшла заява представника відповідача, у якій він зазначає, що відповідач позов визнає та просить розглянути справу у його та відповідача відсутність. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 25 липня 2015 року між [PERSON] (прізвище до шлюбу - [PERSON] ) та [PERSON] Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 1653. Зазначене підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 25 липня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. У шлюбі у позивача та відповідача [INFO] народилась донька - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 15 листопада 2016 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Позивач вказує, що подальше спільне проживання та збереження їх з відповідачем родини є неможливим, на що відповідач не заперечує та визнає позов. Відповідно до частини першої статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із статтями 21, 24 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Отже, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористалась цим правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Беручи до уваги доводи позивача, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За наявності таких обставин справи суд вважає, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, а з урахуванням позиції відповідача, який позов визнає та не заперечує проти розірвання шлюбу, підстав для надання строку для примирення сторін суд також не вбачає. Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та розірвання шлюбу між сторонами. Згідно з частиною другою статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (абзац 2 частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України). Судові витрати відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. При цьому, відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 605,60 грн.

Outcome: approved