Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва 15 серпня 2024 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свій позов мотивує тим, що 28 лютого 2014 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №191. Від спільного шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , який проживає разом з позивачем. Позивач посилається на те, що з відповідачем не досягнуто згоди щодо утримання дитини, тому просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.08.2024 відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Виходячи з положень ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно до ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Як вбачається з матеріалів справи, 28 лютого 2014 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №191. Від спільного шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , який проживає разом з позивачем. Звертаючись до суду з позовом, позивачка, посилалась на такі обставини, що позивач та відповідач проживають окремо, син проживає разом з позивачкою, усі обов`язки щодо утримання та його виховання несе заявниця самостійно. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. З огляду на викладене, позивачка просила задовольнити позовні вимоги, якими стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі з усіх видів доходів відповідача, з дня пред`явлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Разом з тим, виходячи з положень ст. 154 Сімейного Кодексу України судом враховано, що позивачка звернулась до суду за захистом прав її неповнолітньої дитини, що перебуває на її утриманні. Відповідно до ст. 180, 181, 182, 183 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також інші обставини, що мають істотне значення. Проаналізувавши зібрані і досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач відповідно до ст. 81 ЦПК України не надав доказів про спростування заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що слід стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.08.2024, що буде достатнім для матеріального забезпечення [PERSON] , [INFO] . Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн. З викладеного,

Outcome: approved