Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 17 травня 1994 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 255. Неповнолітніх дітей подружжя не має. Протягом останнього року сімейне життя між подружжям поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Причиною такого стану речей була подружня зрада відповідача. Кожен з подружжя на поточну дату має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Позивач зазначила, що відповідач неодноразово застосовував до неї методи психічного, економічного та фізичного насильств. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у неї та в родині загалом. Відповідач не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. На даний момент ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено з березня 2020 року, позивач та відповідач проживають окремо, та за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Відповідач не утримував родину протягом останніх п`яти років подружнього життя, оскільки мав іншу жінку ( [PERSON] ) та проживав з нею однією сім`єю під час своїх «відряджень». На свою другу сім`ю відповідач витрачав час та грошові кошти, яких так не вистачало для утримання її та їх спільних дітей. Вона неодноразово знаходила фіскальні чеки, які підтверджували придбання речей або ж отримання послуг, що не мали відношення до їх родини (будівельні матеріали, меблі, послуги косметолога тощо). Враховуючи наведене позивач просила суд розірвати шлюб укладений між нею та [PERSON] 14 травня 1994 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим з актовим записом № 255. Також позивач мотивувала позов тим, що у шлюбі було придбано наступне рухоме майно: автомобіль марки «Toyota Camry» (2.5 6 А/Т PRESTIGE), номер шасі [NUMBER] , колір сірий, державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017, та автомобіль марки «Kia Soul», колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] . Право власності на ці автомобілі зареєстроване за відповідачем [PERSON] , знаходяться у його користуванні і з моменту подання позовної заяви він їх переховує. Крім того, за час шлюбу та спільного життя у власність набуто й нерухоме майно, а саме: квартира за адресою [ADDRESS] , загальною площею 69,2 кв. м (право власності зареєстроване за позивачем [PERSON] ); машиномісце № [NUMBER] , яке розташоване у напівпідземному автопаркінгу за адресою: [ADDRESS] (право власності зареєстроване за відповідачем [PERSON] ). Зазначала, що спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної власності подружжя на майно, набутого в період шлюбу. Наразі, спільне володіння спірною квартирою є неможливим. Після фактичного закінчення шлюбних відносин відповідач залишився проживати у житловому будинку іншої жінки, з якою приховував від позивача близькі стосунки, останні кілька років. Рішення жити окремо було прийняте ним особисто. Між сторонами виник спір щодо користування квартирою, оскільки між ними склалися неприязні стосунки, відповідач неодноразово вчиняв насильницькі дії щодо неї, погрожував та спонукав її до самогубства, влаштовував серйозні скандали та сварки. Крім того, з нею залишилися проживати спільні діти, двоє синів [PERSON] та [PERSON] , які також є користувачами спірної квартири. Враховуючи наведене, виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, існує необхідність у реальному поділі в натурі спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , права власності на машиномісце № [NUMBER] , яке розташоване у напівпідземному автопаркінгу за адресою: [ADDRESS] , а за відповідачем визнання права власності на автомобіль марки «Toyota Camry» (2.5 6 А/Т PRESTIGE), номер шасі [NUMBER] , колір сірий, державний номерний знак [NUMBER] та автомобіль марки «Kia Soul», колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] , право власності на які зареєстровані за відповідачем, які станом на сьогодні переховуються ним та знаходяться у його користуванні. Вартість спірної квартири на дату її придбання становила 458 848,00 грн, що станом на 15 квітня 2005 року (дата видачі довідки ККУП «Фінансова компанія Житло-Інвест» про інвестування вартості спірної квартири, додається), становило еквівалент 87 299,00 доларів США. Тобто частки майна подружжя складали по 229 424,00 грн кожному, що еквівалентно 43 649,00 доларів США за курсом НБУ, що існував на дату інвестування спірної квартири (роздруківка з офіційного сайту НБУ про підтвердження курсу долару США додається). Право власності на квартиру (об`єкт інвестування) зареєстроване за позивачем 02.06.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради та зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 08 червня 2006 року за № 44758. Машиномісце № 30, яке розташоване у напівпідземному автопаркінгу за адресою: [ADDRESS] було придбане на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2011 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. Право власності на машиномісце зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Вартість машиномісця на час його придбання становило 60 386,00 грн, що було еквівалентно (за курсом НБУ на дату придбання з розрахунку 7,971 грн за долар США) 7 575,00 доларів США. Позивач також обґрунтовувала позов тим, що 02.09.2006 року [PERSON] за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф., відчужила належну їй на праві власності 44/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , яка була особистою власністю позивача та була відчужена за 126 250,00 грн, що було еквівалентно (за курсом НБУ на дату придбання з розрахунку 5,05 грн за 1 дол. США) 25 000,00 доларів США. Позивач зазначала, що ці кошти були відкладені та у подальшому витрачені на придбання машиномісця та частково на придбання автомобіля марки «Toyota Camry» (2.5 6 А/Т PRESTIGE), номер шасі [NUMBER] , колір сірий, державний номерний знак [NUMBER] та автомобіль марки «Kia Soul», колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] , право власності на які зареєстровані за відповідачем. За час проживання відповідача у спірній квартирі виключно вона витрачала кошти на утримання квартири, будинку та родини. За останні 6 місяців спільного проживання і до березня 2020 року, коли відповідач залишив родину та переїхав до іншої жінки, вона оплачувала боргові зобов`язання. Проте наразі питання про компенсацію сплати боргових зобов`язань за комунальні послуги нею не підіймається, оскільки має на меті визнання права власності на спірну квартиру за нею. Також 03 лютого та 25 травня 2020 року між позивачем та [PERSON] були укладені договори про надання фінансової допомоги (позики) на загальну суму 155 000,00 грн (еквівалент 5 700,00 доларів США) з датою повернення 02 та 24 серпня 2020 року відповідно. Ці кошти використовувалися з метою щоденного матеріального забезпечення родини, поточний ремонт квартири, сімейний відпочинок, невідкладного лікування позивача, оскільки сім`я не мала достатнього джерела фінансування. Позивач зазначила, що станом на 06 серпня 2020 року запозичені кошти повернуті не були, оскільки сім`я фактично припинила своє існування за бажанням відповідача, а позивач не має змоги самостійно виплатити сімейний борг. З огляду на те, що спір заявлений про поділ майна подружжя, позивач вважає за дохідне врахувати борги подружжя та визначити, що борг у сумі 155 000,00 грн є спільним боргом подружжя. Враховуючи наведене позивач просила суд: 1. Розірвати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] 14 травня 1994 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим з актовим записом № 255. 2. Поділити спільне майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69,2 кв. м, шляхом припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на квартиру за [PERSON] ; машиномісце № [NUMBER] , яке розташоване у напівпідземному автопаркінгу за адресою: [ADDRESS] , шляхом припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на квартиру за [PERSON] ; автомобіль марки «Toyota Camry» (2.5 6 А/Т PRESTIGE), номер шасі [NUMBER] , колір сірий, державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017, шляхом припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на автомобіль за [PERSON] ; автомобіль марки «Kia Soul», колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] , шляхом припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на автомобіль за [PERSON] . 3. Визнати борг в сумі 155 000,00 грн спільним боргом подружжя [PERSON] та [PERSON] . 4. Стягнути з [PERSON] судові витрати. Процесуальній дії Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 січня 2021 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 39 т.1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 41 т.1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 року клопотання представника позивача [PERSON] про зобов`язання надати відповіді на поставлені питання задоволено. Зобов`язано відповідача [PERSON] надати відповіді на питання представника позивача [PERSON] , поставлені у клопотанні про письмове опитування відповідача від 04 лютого 2021 року (а. с. 71 т.1). У лютому 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому адвокат Сидоренко Л.І. в інтересах [PERSON] просив продовжити строк на надання відзиву до позовної заяви, відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивував тим, що кошти на придбання спірної квартири, її ремонт були від продажу квартири у м. Ялта, яка була отримана відповідачем як працівником міліції. Позивач не надала належних доказів щодо поділу машиномісця № [NUMBER] , розташованого в автопаркінгу на [ADDRESS] . Відповідачу не було відомо про укладення позивачем договорів позики, які вона вчинила одноособово на власну користь не в інтересах сім`ї. Укладення договору позики від 03 лютого 2020 року не підтверджено належними доказами. Враховуючи те, що сторони не проживають однією сім`єю з березня 2020 року, вимоги позивача про врахування договору позики від 25 травня 2020 року є недоречними. Запропоновані позивачем варіанти поділу прямо суперечать не тільки вимогам Сімейного кодексу України, нормам цивільного законодавства та конституційним правам відповідача (а.с. 77-81 т.1). 01 березня 2021 року надійшла відповідь [PERSON] на виконання ухвали суду від 04 лютого 2021 року, у якій, зокрема, зазначено, що оригінали свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу у відповідача відсутні, місцезнаходження транспортних засобів йому невідомо, а самі автомобілі відчужені ще у 2020 році за згодою позивачки, кошти розділені між подружжям (а.с.92 т.1). 16 березня 2021 року надійшла відповідь на відзив, у якому представника позивача [PERSON] просить поновити строк на подання відповіді на відзив, відмовити у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку для надання відзиву та залишити відзив без розгляду. У мотивах відповіді не погоджується з доводами відповідача щодо придбання квартири за його кошти, а також зазначає, що у тексті позовної заяви в частині розміру площі спірної квартири була допущена описка і вказана житлова площа квартири, а не загальна 110,20 кв. м. До позову додано належним чином посвідчений договір купівлі-продажу машиномісця № [NUMBER] , про поділ якого заявила позивач. Відповідач зазначає, що спірна квартира є його єдиним житлом, однак він є громадянином російської федерації та має нерухомість в Автономній Республіці Крим (а.с.100-104 т.1). 22 березня 2021 року до суду від представника відповідача Сидоренка Л.І. надійшли заперечення до відповіді на відзив (а.с.108-110 т.1), в яких зазначав, що позовна заява в частині всього спірного нерухомого майна не відповідає вимогам ст.ст.76-81,175 ЦПК України. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року клопотання представника позивача [PERSON] про зобов`язання надати відповіді на поставлені питання задоволено, зобов`язано відповідача [PERSON] надати відповіді на питання представника позивача [PERSON] , поставлені у клопотанні про письмове опитування відповідача від 30 березня 2021 року. У квітні 2021 року представника позивача [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог (а.с.131-134 т.1) та просила: 1. Розірвати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] 14 травня 1994 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим з актовим записом № 255. 2. Припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на: - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 110,2 кв. м, житловою площею 64,50 кв. м; - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,1 кв. м, житловою площею 28,7 кв. м; - машиномісце № [NUMBER] , яке розташоване у напівпідземному автопаркінгу за адресою: [ADDRESS] ; - автомобіль марки «Toyota Camry» (2.5 6 А/Т PRESTIGE), номер шасі [NUMBER] , колір сірий, державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017; - автомобіль марки «Kia Soul», колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2011. 3. У порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність [PERSON] : квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 110,2 кв. м, житловою площею 64,50 кв. м; частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,1 кв. м, житловою площею 28,7 кв. м. 4.У порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність [PERSON] : машиномісце № [NUMBER] , яке розташоване у напівпідземному автопаркінгу за адресою: [ADDRESS] ; частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,1 кв. м, житловою площею 28,7 кв. м. автомобіль марки «Toyota Camry» (2.5 6 А/Т PRESTIGE), номер шасі [NUMBER] , колір сірий, державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017, шляхом компенсації за його частку [PERSON] у спільному майні; автомобіль марки «Kia Soul», колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2011, шляхом компенсації за його частку [PERSON] у спільному майні. 5. Визнати борг в сумі 155 000,00 грн спільним боргом подружжя [PERSON] та [PERSON] . 6. Стягнути з [PERSON] судові витрати. 16 квітня 2021 року надійшла відповідь [PERSON] на виконання ухвали суду, у якій, зокрема, зазначено, що відповіді на питання вже надані у попередній відповіді, відзиві на позовну заяву. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року клопотання представника позивача [PERSON] про прийняття заяви про збільшення позовних вимог у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя задоволено, прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог у справі (а.с. 173-174 т.1). 28 квітня 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с.175-178 т.1). Зустрічна позовна заява мотивована тим, що станом на березень 2005 року, [PERSON] , його дружині [PERSON] та дітям [PERSON] , [PERSON] належала квартира [ADDRESS] , яка була надана Ялтинським Головним управлінням МВС України [PERSON] як працівнику міліції який (з своєю сім`єю) тривалий час перебував в черзі на житло. 07 квітня 2005 року був оформлений договір задатку на суму 20 000,00 доларів США щодо продажу зазначеної квартири, яка і була продана 09 квітня 2005 року за 120 000,00 доларів США. На кошти, отримані від продажу цієї квартири була придбана квартира [ADDRESS] .Таким чином, всі кошти на придбання квартири [ADDRESS] та ремонт цієї квартири були отримані від продажу квартири [ADDRESS] . 22 квітня 2005 року кошти від продажу квартири [ADDRESS] в сумі 458 848,00 грн були внесені подружжям [PERSON] на рахунок ККУП «Фінансова компанія «Житло Інвест» за договором від 14 квітня 2005 року № 25-575. За спільною домовленістю подружжя [PERSON] , право власності на придбану квартиру [ADDRESS] було зареєстроване на дружину [PERSON] , яка в свою чергу станом на квітень 2005 року не мала власних (особистих) коштів на придбання квартири. Також зазначив, що 25 липня 2011 року [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , згідно з договором купівлі-продажу, за згодою [PERSON] , придбав машиномісце № [NUMBER] розташоване в напівпідземному автопаркінгу на [ADDRESS] . Машиномісце № [NUMBER] , розташоване у напівпідземному автопаркінгу на [ADDRESS] , набуте на підставі договору купівлі-продажу машиномісця від 25 липня 2011 року є спільною сумісною власністю подружжя. На думку [PERSON] зазначені ним обставини свідчать про те, що квартира [ADDRESS] та машиномісце № [NUMBER] , яке розташоване в напівпідземному автопаркінгу на [ADDRESS] були придбані під час шлюбу і належать сторонам на праві спільної сумісної власності, частки яких є рівними. Ринкова вартість квартири [ADDRESS] , на час розгляду справи, згідно із звітом про оцінку ТОВ «Експертно-оціночна компанія» від 24 березня 2021 року становить 3 526 388,00 грн, відповідно ринкова вартість частини цієї квартири становить 1 763 194,00 грн. Ринкова вартість машиномісця згідно із звітом про оцінку ТОВ «Експертно-оціночна компанія» від 24 березня 2021 року становить 398 932,00 грн, відповідно ринкова вартість частини становить 199 466,00 грн. Таким чином, ринкової вартості квартири [ADDRESS] та частина ринкової вартості машиномісця № [NUMBER] становить: 1 763 194,00 грн + 199 466,00 грн = 1 962 660,00 грн [PERSON] не надавав згоди [PERSON] на отримання грошової компенсації щодо будь-якого з об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Просив суд прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя у цивільній справі № 759/187/21; визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] право власності на: - 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 110,2 м. кв.; - 1/2 частину машиномісця № [NUMBER] , розташованого у напівпідземному автопаркінгу на [ADDRESS] , загальною площею 22,8 кв. м. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року клопотання представника [PERSON] - Сидоренка Л.І. про прийняття зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено. Поновлено [PERSON] строк для подання зустрічного позову (а.с.243-245 т.1). Прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до свого провадження. Вимоги за зустрічним об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. 07 липня 2021 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] просить відмовити у задоволенні зустрічного позову (а.с.15-20 т.2). Відзив мотивує тим, що причини пропуску строку для подачі зустрічного позову є недоведеними. Жодних фактів продажу квартири у м. Ялта за 120 000,00 доларів США та факт отримання цих коштів позивачем за зустрічним позовом не доведено. [PERSON] постійно працювала, мала власні заощадження, а також відчужила належну їй на праві власності 44/100 частину квартири у [ADDRESS] , яка була її особистою власністю. Кошти із власних заощаджень та продажу частини квартири витратила на придбання машиномісця № [NUMBER] . У зустрічному позові відсутні посилання на автомобілі подружжя, які придбані та продані у шлюбі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2021 року роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя (а.с.47-48 т.2). Після роз`єднання позовних вимог, розгляд позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя вирішено продовжити в цьому провадженні, залишивши номер справи №759/187/21 (провадження № 2/759/2793/2021). Виділено у самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Виділені у самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу вирішено передати до канцелярії суду для реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду. 15 грудня 2021 року надійшла відповідь на відзив до зустрічної позовної заяви, у якому представник позивача за зустрічним позовом Сидоренко Л.І. зазначає, що ним не отримано відзив; підтвердження укладення договору купівлі-продажу квартири у м. Ялта підтверджується договором, який є чинним та ніким не оспорений; за власні кошти відповідачки [PERSON] неможливо було придбати ані квартиру, ані машиномісце. Надані представником [PERSON] фотокопії російського паспорта позивача [PERSON] є неналежними доказами, а оригіналів представник не надала. Щодо не зазначення у зустрічному позові доводів про транспортні засоби подружжя вказав, що [PERSON] отримала за них свою частку грошових коштів ще в 2020 році (а.с.59-63 т.2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року клопотання представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] про призначення судової авто-товарознавчої експертизи задоволено частково. Призначено у справі № 759/187/21 судову авто-товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (м. Київ, вул. Смоленська, 6). На вирішення експертів поставлено наступні питання: - яка була ринкова вартість транспортного засобу автомобіля марки «Toyota Сamry» (2.5 6 A/T PRESTIGE), номер шасі [NUMBER] , колір сірий, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017 на момент його продажу 17 липня 2020 року? - яка була ринкова вартість транспортного засобу автомобіля марки «KIA Soul», колір чорний, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2011 на момент його продажу 23 червня 2020 року? В іншій частині клопотання відмовлено (а. с. 87-89 т. 2). Постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року залишено без змін (а. с. 132-135 т. 2). У лютому 2023 року на адресу суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов рахунок на оплату за проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи та клопотання про надання додаткових матеріалів (а. с. 139-143 т. 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2023 року відновлено провадження у цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а. с. 146 т. 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року клопотання директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз щодо погодження строків проведення експертизи задоволено. Погоджено проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у цивільній справі №759/187/21 у термін понад 90 календарних днів, розумний та достатній для проведення призначеної експертизи. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а. с. 147-148 т. 2). 01 червня 2023 року до суду надійшов висновок експерта від 30 травня 2023 року № 3971/23-54 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у цивільній справі № 759/187/21 (а. с. 153-163 т. 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року відновлено провадження у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а. с. 164 т. 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 березня 2024 року клопотання [PERSON] та [PERSON] про виклик свідків задоволено. Викликано в судове засідання свідків: [PERSON] , який проживає в м. Бориспіль; [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Попереджено свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи за відмову від давання показань на вимогу суду, згідно з ст. 384, 385 КК України. Закрито підготовче провадження у цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 208-209 т. 2). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити її позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову [PERSON] та задовольнити зустрічний позов. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов наступних висновків. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 17 травня 1994 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 255 (а. с. 12 т.1). З 02 червня 2006 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , яка складається з 4 кімнат, загальною площею 110,20 кв.м (а. с. 14-15 т.1). 02 вересня 2006 року між [PERSON] , яка діяла особисто та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 44/100 частини квартири [ADDRESS] , які належали [PERSON] та малолітнім [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 6783 (а.с. 21-22 т. 1). 25 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу машиномісця № [NUMBER] , яке розташоване у напівпідземному паркінгу на [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 2783 (а. с. 16-17). 03 лютого 2012 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) у розмірі 90 000,00 грн строком до 02 серпня 2020 року та складено боргову розписку [PERSON] . Договір нотаріально не посвідчений (а. с. 23-25 т. 1). 25 травня 2012 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) у розмірі 65 000,00 грн строком до 24 серпня 2020 року та складено боргову розписку [PERSON] . Договір нотаріально не посвідчений (а. с. 26-28 т. 1) Відповідно до висновку експертного дослідження № 043-278-2020, складеного 12 березня 2020 року судово медичним експертом Київського міського клінічного бюро судової медичної експертизи на підставі заяви [PERSON] , у неї виявлені синці на зовнішній поверхні правого плеча у середній третині, на внутрішній поверхні правого плеча у верхній третині, на передній поверхні лівого стегна у середній третині, що відноситься до легких тілесних ушкоджень (29-30 т. 1). 18 червня 2020 року [PERSON] написано заяву на ім`я начальника Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві про вчинення злочину (погрози вбивством ч. 1 ст. 129 КК України, доведення до самогубства ч. 1 ст. 120 КК України). Докази направлення чи подання цієї заяви відсутні (а. с. 31-32 т. 1). Головний сервісний центр МВС Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві у листі від 10 грудня 2020 року № 31-26-439Аз повідомив, що згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 09 жовтня 2020 року за [PERSON] транспортних засобів не зареєстровано. У період з 01 березня до 09 грудня 2020 року за [PERSON] були зареєстровані транспортні засоби: 08 червня 2011 року автомобіль марки «Kіа Soul», колір чорний, державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2011, 23 червня 2020 року автомобіль перереєстровано на нового власника [PERSON] (а. с. 62-63 т.1); 24 березня 2018 року автомобіль марки «Toyota Сamry» (2.5 6 A/T PRESTIGE), номер шасі [NUMBER] , колір сірий, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017, 17 липня 2020 року автомобіль перереєстровано на нового власника [PERSON] (а. с. 60-61, 64-64 т. 1). Також судом встановлено, що 07 березня 2005 року [PERSON] уклав договір завдатку із [PERSON] у сумі 20 000,00 доларів США в рахунок підписання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що буде становити 120 000,00 доларів США (а. с. 84, 182 т. 1). 09 квітня 2005 року між [PERSON] , який діяв за себе та за згодою матері від імені малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , від імені дружини [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (продали по частці кожний), посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Риковою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 676 (а. с. 85-87, 88-89, 183-186 т. 1). Головний сервісний центр МВС Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві у листі від 19 березня 2021 року № 31/26-1944вх повідомив, що станом на 13 березня 2021 року за [PERSON] транспортні засоби не зареєстровані. У період з 01 березня 2020 року [PERSON] був відчужений транспортний засіб автомобіль марки «Toyota Сamry» (2.5 6 A/T PRESTIGE), номер шасі [NUMBER] , колір сірий, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017, а саме 17 липня 2020 року [PERSON] (а. с. 113-117 т. 1). Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ПП «Спілка Експертів» від 03 червня 2020 року, ринкова вартість чотирикімнатної квартири [ADDRESS] станом на 03 червня 2020 року становить 3 648 760,00 грн (а. с. 139-147, 150 т. 1). З огляду на звіт про оцінку майна ПП «Спілка Експертів» від 03 червня 2020 року, ринкова вартість машиномісця № 30, загальною площею 22,80 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , становить 421 775,00 грн (а. с. 151-160 т. 1). Відповідно до звіту про незалежну оцінку Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертно-оціночна компанія» від 24 березня 2021 року, ринкова вартість чотирикімнатної квартири [ADDRESS] станом на 24 березня 2021 року становить 3 526 388,00 грн (а. с. 187-203 т. 1). Згідно звіту про незалежну оцінку майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертно-оціночна компанія» від 24 березня 2021 року, ринкова вартість машиномісця № 30, загальною площею 22,80 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , становить 398 932,00 грн (а. с. 204-227 т. 1). [PERSON] 03 листопада 2005 року був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва Житлово-експлуатаційна організація № 813 від 14 грудня 2005 року № 540 (а. с. 33 т. 2). Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у цивільній справі № 759/187/21 від 30 травня 2023 року № 3971/23-54, ринкова вартість транспортного засобу автомобіля марки «Toyota Сamry» (2.5 6 A/T PRESTIGE), номер шасі [NUMBER] , колір сірий, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017 на момент його продажу 17 липня 2020 року становить 567 027,00 грн з ПДВ. Ринкова вартість транспортного засобу автомобіля марки «KIA Soul», колір чорний, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2011 на момент його продажу 23 червня 2020 року становить 245 788,80грн з ПДВ (а. с. 155-163 т. 2). На підтвердження позовних вимог позивач [PERSON] також надала: на підтвердження вимоги по поділ спільного майна, зокрема, квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,1 кв. м, житловою площею 28,7 кв. м, позивач надала договір купівлі-продажу від 03 лютого 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Республіки Крим та свідоцтво про право власності від 29 липня 2015 року (а. с. 136-138 т. 1), копію рахунку на оплату від 02 травня 2019 року Клініки сучасної сімейної стоматології «Час посмішки», копію рахунку на оплату від 01 червня 2020 року Клініки сучасної сімейної стоматології «Час посмішки», копію акта виконаних послуг від 01 червня 2020 року Клініка сучасної сімейної стоматології «Час посмішки», копію рахунку на оплату від 03 вересня 2020 року Клініки сучасної сімейної стоматології «Час посмішки», копію консультаційного висновку спеціаліста ТОВ «Новий зір», копію договору між [PERSON] та ТОВ «Новий зір» від 13 липня 2020 року № 131230; копію додатку 1 до договору від 13 липня 2020 року № 131230; копію додатку 2 до договору від 13 липня 2020 року № 131230; копію додатку 3 до договору від 13 липня 2020 року № 131230; копію рахунку на оплату від 06 липня 2020 року № 41655 на суму 1 315,00 грн; копію рахунку на оплату від 13 липня 2020 року № 42154 на суму 8 075,00 грн; копію обстеження томографії; копію протоколу оперативного втручання; копію інформованої добровільної згоди; копію свідоцтва про сплату єдиного податку, свідоцтво про державну реєстрацію Фізичної особи - підприємства [PERSON] ; копію виписки з Пенсійного фонду України; копію листа-попереднього прорахунку вартості операції; копію квитанції /ремонт авто/; копію супровідного листа Верховного Суду Республіки Крим, апеляційну ухвалу; копію розписки (задаток за машиномісце) від 21 червня 2011 року; копію розписки (машиномісце) від 26 липня 2011 року; копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 лютого 2002 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; копію державного акта на право приватної власності на землю; копію заяви в нотаріальну контору; копію заяви в нотаріальну контору; копію довіреності від 12 липня 2007 року; копію договору найму жилого приміщення; копії свідоцтв про народження дітей; копія рішення суду від 10 листопада 2003 року; копію паспорта [PERSON] ; копію паспорта [PERSON] ; копії квитанції оплати квартплати; корпії квитанцій оплати квартплати 2017, 2018, 2019 роки; копію проекту договору на ремонт квартири, розрахунок вартості; копію договору від 19 грудня 2003 року; копію довідки з місця проживання; копію розрахунку і квитанції оплати; копію обстежень [PERSON] та квитанція-оплата; копія чеків, оплат, зроблених [PERSON] ; копію попередньої калькуляції вартості послуг від 03 квітня 2018 року; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру. Судом також допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] показав суду, що він є сином сторін, батько продав два автомобіля за ціною 10 тис. грн. Йому відомо про борги матері, вона займала кошти у сестри, він не був присутнім коли мати позичала гроші. У 2020 році примирення між батьками не було. Сейф відчиняли коли мати дізналась про зраду батька, там була зброя, грошові кошти десь 200-400 доларів США. Батьки планували купувати квартиру у м. Ірпінь. Сейфом користувався батько, оплачував його навачння, на день народження дарував подарунки, купував одяг. Він допомагав з 2020 року матері, виїздив з матір`ю на вивіску штор. Мати хотіла купити квартиру і частина коштів на це у неї була. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] знає з 2010 року по роботі. Влітку 2020 року пропонував автомобіль Тойота Кемрі та Кіа, але він відмовився. Возив його до Києва передати дружині грошові кошти, приїздили в район Академмістечка, де [PERSON] спілкувався з жінкою, повернувся без коштів, повідомив, що гроші для дружини. На вигляд було 15 тис. доларів США. Особистим життям [PERSON] він не цікавився, останній не повідомляв причини продажу автомобілів. Свідок [PERSON] суду показав, що він є сином сторін. Квартира, в якій вони мешкають, куплена за сімейний капітал, машити Тойота та Кіа були продані за 10 тис. грн., мама не давала дозвіл на продаж автомобілів. Позичали гроші на лікування зору матері, 50-60 тис. на даний час кошти не повернуті. При відкритті сейфу коштів у ньому не було. Батьки мали капітал, оскільки пропонували купити квартиру в м. Ірпінь. Невідомо чи були гроші готівкою, чи на депозиті. Суд не приймає письмові свідчення [PERSON] , як доказ, оскільки свідок не попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді справи та застосовані норми права Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. При цьому ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач (див.: постанови Верховного Суду: від 29 квітня 2020 року в справі № 210/4854/15-ц, провадження № 61-30421св18 та від 03 червня 2020 року в справі № 487/6195/16-ц, провадження № 61-46326св18). Верховний Суд неодноразово наголошував, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна, так і час та джерела його придбання. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). При цьому суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)). Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 15 квітня 2020 року в справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), від 09 червня 2021 року в справі № 537/5528/16 (провадження № 61-11253св20). Тобто, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі. Суд встановив, що сторонами за час перебування у шлюбі було придбано нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , загальною площею 110,2 кв. м; машиномісце № [NUMBER] , розташованого у напівпідземному автопаркінгу на [ADDRESS] , загальною площею 22,8 кв. м. Також встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та їх малолітнім дітям [PERSON] , [PERSON] належала на праві по частці кожному квартира [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу від 09 квітня 2005 року зазначена квартира була продана за 20 000,00 грн згідно з умовами договору. Проте із договору завдатку від 07 березня 2005 року вбачається, що покупець [PERSON] передала [PERSON] завдаток у сумі 2 000,00 доларів США, а вартість об`єкта нерухомості становить 120 000,00 доларів США. 120 000,00 доларів США станом на час укладення договору завдатку становило 630 000,00 грн. Згідно з довідкою від 22 квітня 2005 року № 044/16інв 25-575(2005) ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» [PERSON] внесла 15 квітня 2005 року 458 848,00 грн за чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] згідно з договором від 14 квітня 2005 року № 25-575. Таким чином, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю та придбана за рахунок коштів подружжя, що також не заперечував [PERSON] у зустрічній позовній заяві. Також суд встановив, що 25 липня 2011 року [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] та за її згодою придбав машиномісце № [NUMBER] , розташоване у напівпідземному автопаркінгу на [ADDRESS] . Суд дійшов висновку, що зазначене машиномісце № [NUMBER] є спільною сумісною власністю та придбане за рахунок коштів подружжя, що також не заперечував [PERSON] у зустрічній позовній заяві. Презумпція спільності права власності подружжя на придбану в період шлюбу спірну квартиру та машиномісце не спростована.[PERSON] не надано належних та допустимих доказів, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти. Таким чином, суд дійшов висновку що в порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по частині квартири [ADDRESS] , загальною площею 110,2 кв. м та машиномісця № [NUMBER] , розташованого у напівпідземному автопаркінгу на [ADDRESS] . Суд встановив, що під час перебування у шлюбі сторони придбали такі транспортні засоби: 08 червня 2011 року автомобіль марки «KIA Soul», колір чорний, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2011, 24 березня 2018 року автомобіль марки «Toyota Сamry» (2.5 6 A/T PRESTIGE), номер шасі [NUMBER] , колір сірий, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017. Проте як встановлено судом, ці автомобілі були відчужені: 23 червня 2020 року автомобіль марки «KIA Soul», колір чорний, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2011 перереєстровано на нового власника [PERSON] (а. с. 62-63 т.1); 17 липня 2020 року автомобіль марки «Toyota Сamry» (2.5 6 A/T PRESTIGE), номер шасі [NUMBER] , колір сірий, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2017 перереєстровано на нового власника [PERSON] (а. с. 60-61, 64-64 т. 1). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У ході розгляду справи [PERSON] не довела, що їй не було відомо про укладення [PERSON] договорів про відчуження автомобілів та не надання нею дозволу на таке відчуження. Також позивач [PERSON] не довела, зокрема, використання коштів, отриманих за відчуження вказаних автомобілів не в інтересах сім`ї з огляду на те, що вказані автомобілі були відчужені під час перебування сторін у шлюбі. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про виділ цих автомобілів у власність відповідача у порядку поділу майнашляхом компенсації за їх часток [PERSON] у спільному майні є безпідставним та задоволенню не підлягають. Крім того, суд дійшов висновку, що вимоги позивача [PERSON] про визнання боргу в сумі 155 000,00 грн спільним боргом подружжя є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19). Судом встановлено, що зі змісту п. 1.2 договору про надання поворотної фінансової допомоги (позики) від 03 лютого 2020 року вбачається, що цільове призначення поворотної фінансової допомоги (позики) для сплати стоматологічних послуг. Зі змісту п. 1.2 договору про надання поворотної фінансової допомоги (позики) від 25 травня 2020 року вбачається, що цільове призначення поворотної фінансової допомоги (позики) для сплати офтальмологічних послуг. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах: від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20). Суд звертає увагу на те, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права. Враховуючи вказані норми матеріального права, надавши належну оцінку поданим доказам, суд дійшов висновку, що позивач не довела встановлених законом підстав вважати, що грошові кошти за договорами позики від 03 лютого та 25 травня 2020 року отримувалися нею для потреб сім`ї. Також позивач просить суд визнати спільним майном подружжя та поділити квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження вимоги про поділ цієї квартири позивач надала договір купівлі-продажу від 03 лютого 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Республіки Крим та свідоцтво про право власності від 29 липня 2015 року (а. с. 136-138 т. 1). Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. Ураховуючи вимоги частини 4 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», на тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, учинений із порушенням вимог цього Закону, інших законів України, уважається недійсним із моменту вчинення й не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а також, відповідно до п. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи». Ураховуючи ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України (АР Крим)», необхідно, виходячи із суми договору купівлі-продажу нерухомого майна або іншого майна, вимагати стягнення частини грошових коштів із того із подружжя, який придбав майно на тимчасово окупованій території. Вирішуючи вимоги позивача про припинення права спільної сумісної власності, суд виходить того, що останні є неефективним способом захисту, в розумінні положень ст. 16 ЦК України. Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, про доцільність розподілу якого суд дійшов висновку у редакції цього рішення. Так, задоволення вимог про визнання спільною сумісною власністю сторін квартири та машиномісця та в порядку поділу такого майна визнання права на частину цього майна, саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт, тому відсутні підстави для припинення такого режиму щодо спірного майна та відповідного зазначення про це у резолютивній частині рішення. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункти 75, 76) від 08 лютого 2022 у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Разом з тим, вказував, що це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п. 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, п.п. 42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, п.п. 18, 19). Таким чином, суд, вирішуючи спір між сторонами, встановив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] та задоволення зустрічного позову [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову [PERSON] та задоволення зустрічного позову, а також сплати сторонами судового збору у максимальному розмірі, судові витрати слід віднести на рахунок сторін, що їх понесли. Враховуючи наведене,

Outcome: partial