Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-19 00:00:00

25 вересня 2023 року [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] звернувся з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури, треті особи: відділення поліції №2 Миколаївського районного управління Головного управління національної поліції в Миколаївській області, Окружна прокуратура міста Миколаєва з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23 січня 2024 року, просить стягнути на користь позивача спричинену йому моральну шкоду, а також витрати пов`язані з наданням правничої допомоги в загальному розмірі 357023 гривень за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що слідчим відділом №2 Миколаївського районного управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області під процесуальним керівництвом Інгульського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №2 здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №12018150040001667, у якому [PERSON] 02 березня 2020 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 186 КК України. 20 травня 2020 року у цьому кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт, який 21 травня 2020 року направлено для його розгляду до суду. У свою чергу, як вказує позивач у позові, ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2023 року кримінальне провадження №12018150040001667 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 186 КК України закрито на підставі пункту 10 частини першої статті 284 КК України. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19 липня 2023 року вищевказана ухвала Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2023 року залишена без змін. Оскільки вказаними судовими рішеннями встановлено незаконність повідомленої [PERSON] підозри, так як останній притягнутий до відповідальності у кримінальному провадженні, строк досудового розслідування у якому сплив 15 серпня 2019 року, а під час досудового розслідування до нього застосовувалися обмеження, пов`язані із застосуванням заходів забезпечення кримінального провадження як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового розгляду кримінального провадження, то вказані незаконні дії органу досудового розслідування призвели до спричинення йому моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях, завданих внаслідок незаконного переслідування [PERSON] з боку уповноважених органів держави, що зумовлено тривалим перебуванням під слідством під час якого він втратив нормальний сон, став нервовим, у нього погіршились стосунки з рідними та близькими людьми. Зауважував, що його репутацію порядної людини було істотно підірвано серед його друзів та знайомих. Йому довелося доводити своїм близьким та знайомим, що він не є злочинцем. Уважає, що вказані обставини є підставою для відшкодування йому моральної шкоди. Крім того, під час досудового розслідування кримінального провадження у якому йому незаконно повідомлено про підозру, позивач поніс також і матеріальні витрати, пов`язані з розглядом кримінального провадження, які складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 69\~000 гривень, які були ним сплачені захиснику та які, на думку позивача, також підлягають стягненню з держави Україна. Ухвалою суду від 12 грудня 2023 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження. 08 січня 2024 року Миколаївською обласною прокуратурою подано відзив на позовну заяву [PERSON] , у якій представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність. Вказував, що у даному випадку відсутні підстави для відшкодування завданої шкоди, визначені статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідуванні, прокуратури і суду», оскільки закриттям кримінального провадження судом не вирішено питання про відсутність вини [PERSON] у вчиненні інкримінованих йому дій. Підстави, за яких судом було закрито кримінальне провадження відносно [PERSON] не є реабілітуючими, тому і підстав для відшкодування завданої шкоди немає. Посилається на те, що кримінальне провадження було закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування на підставі поданої позивачем заяви, що свідчить про те, що останній не був зацікавлений у доведеності своєї невинуватості. 09 січня 2024 року позивачем до суду подано відповідь на відзив Миколаївської обласної прокуратури, у якій позивач вказує на невідповідність доводів відповідача, що викладені ним у відзиві фактичним обставинам справи, оскільки позов подано з підстав незаконного притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, оскільки у кримінальному провадженні до повідомлення особі про підозру закінчилися строки досудового розслідування, що і слугувало підставою для закриття кримінального провадження, тому з урахуванням висновків, викладених у постанові КЦС ВС №336/3964/20 у даному випадку відсутня особа, яка б могла вважатися реабілітованою чи нереабілітованою. 12 січня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] від Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, у якому представник відповідача, також, посилаючись на безпідставність позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що дії органу досудового розслідування не визнано судовими рішеннями незаконними, а позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, тому відсутні підстави для відшкодування шкоди на підставі статті 23, та 1167 ЦК України. В решті відзив представника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області є аналогічний доводам, що вказані у відзиві представника Миколаївської обласної прокуратури. Позивач у своїй відповіді на відзив від 12 січня 2024 року, посилаючись на правові висновки Верховного Суду вказував, що право на відшкодування моральної шкоди отримує особа, щодо якої буде встановлено факт її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Щодо доводів зазначених представником відповідача у відзиві на позовну заяву, які стосуються необхідності продовження розгляду кримінального провадження для доведення невинуватості позивача, то представник позивача [PERSON] вказує на необґрунтованість цих доводів, оскільки висновок Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року №401/217/20 вказує, що приписи пункту 10 частини першої статті 284 КПК України не передбачають можливості продовження кримінального провадження з метою реабілітації особи або з інших причин. В цій же відповіді на відзив позивачем наведено обґрунтування розміру моральної шкоди, яка відповідає розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. 15 січня 2024 року представником третьої особи \- Миколаївської окружної прокуратури до суду подано пояснення, у яких останній, посилаючись на необґрунтованість та хибність доводів позивача, просить у задоволенні позову відмовити. У підтвердження своїх доводів представник посилається на те, що підстав, визначених статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідуванні, прокуратури і суду», для відшкодування завданої [PERSON] шкоди немає, оскільки закриттям кримінального провадження судом не вирішено питання про відсутність вини [PERSON] у вчиненні інкримінованих йому дій. Підстави, за яких судом було закрито кримінальне провадження відносно [PERSON] не є реабілітуючими, а кримінальне провадження було закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування на підставі поданої позивачем заяви, що свідчить про те, що останній не був зацікавлений у доведеності своєї невинуватості. Представник Державної казначейської служби України у своєму відзиві на позовну заяву [PERSON] , що надійшов до суду 01 лютого 2024 року просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. В підтвердження своїх заперечень, посилається на те, що відповідачем Державною казначейською службою України відповідачу не спричинено будь-якої шкоди; розмір моральної шкоди позивачем обраховано невірно та в даному випадку підлягає застосуванню Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», який встановлює розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 гривень, тому в разі задоволенні позову підлягає застосуванню саме вказаний розмір. Щодо спричинення [PERSON] моральної шкоди, представник відповідача також посилається на недоведеність позивачем факту спричинення йому моральної шкоди, та не надано відповідних доказів, тому заявлений [PERSON] до відшкодування розмір моральної шкоди на рівні 357023,22 гривень є вочевидь необґрунтованим. Також у своєму відзиві представник Державної казначейської служби України вказує і на недоведеність понесення [PERSON] матеріальних втрат на послуги адвоката, оскільки до позову не додано документального підтвердження понесення таких витрат, а саме питання про їх відшкодування, на думку представника, мало бути вирішене під час розгляду справи у якій такі витрати понесено. Позивач у своїй відповіді на відзив представника Державної казначейської служби України від 05 лютого 2024 року, посилаюсь на висновки Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2021 року №346/5428/17 вказує, що Державна казначейська служба України як орган, який наділений повноваженнями щодо списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду є органом через який держава бере участь у справі як сторона, тому доводи представника щодо відсутності підстав для залучення останнього до участі у справі є неспроможними. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, позивач у своїй відповіді на відзив, посилаюсь на численну практику Верховного Суду з цих питань вказує, що таке відшкодування має відбуватися, виходячи саме з розміру мінімальної заробітної плати станом на день розгляду справи. Відносно заперечень представника Державної казначейської служби України щодо ненадання доказів понесених витрат при розгляді кримінального провадження, то у своїй відповіді на відзив позивач вказує на невідповідність таких висновків, через долучення ним при зверненні до суду відповідних доказів. Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 26 лютого 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Цією ж ухвалою на підставі клопотання позивача витребувано докази з матеріалів кримінальної справи №489/2316/20 (провадження №1-кп/477/173/23) щодо [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] \- адвокат Разумовський О.А. повністю підтримав позовні вимоги, з підстав викладених у позові та заяві про збільшення позовних вимог, просив позов задовольнити. Представник Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Нофенко М.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на заперечення, що викладені у поданому до суду відзиві на позовну заяву [PERSON] . Представник Миколаївської обласної прокуратури Міхель Н.С. під час розгляду справи також заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на доводи, що вказані у поданому до суду відзиві на позовну заяву [PERSON] . Інші учасники справи в судові засідання не з`явилися. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини шостої статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено до 20 вересня 2024 року. Заслухавши вступні слова та пояснення по суті справи представників сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 02 березня 2020 року [PERSON] у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12018150040001667 від 25 квітня 2018 року, слідчим СВ Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області Шенкевич М.О., за погодженням з прокурором Інгульського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області Новицьким А.М. повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 186 КК України, а саме у відкритому викрадені чужого майна. За змістом вказаного повідомлення про підозру, вбачається, що події, які мали наслідком складання та вручення цього повідомлення про підозру, мали місце 15 серпня 2018 року за результатами розгляду повідомлення [PERSON] про протиправні дії [PERSON] . За змістом обвинувального акту від 02 березня 2020 року у кримінальному провадженні №12018150040001667 від 25 квітня 2018 року, вбачається, що 20 травня 2020 року слідчим СВ Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області Шенкевич М.О., за погодженням з прокурором Інгульського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №2 Миколаївської області Новицьким А.М., [PERSON] притягнуто у якості обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні. Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2023 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12018150040001667 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 186 КК України закрито на підставі пункту 10 частини першої статті 284 КПК України. За змістом мотивувальної частини вищевказаної ухвали суду, вбачається те, що події, які слугували підставою для повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 186 КК України та подальшого притягнення його як обвинуваченого у кримінальному провадженні мали місце 15 серпня 2018 року, про що були внесені відомості до ЄРДР за №12018150040003280 з попередньою кваліфікацією за частиною першою статті 185 КК України. 15 серпня 2019 року у вказаному кримінальному провадженні слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, визначених статтею 219 КПК України у кримінальному провадженні, у якому жодній особі не повідомлено про підозру. Після скасування цієї постанови слідчим суддею Ленінського районного суду міста Миколаєва виключно з мотивів її постановлення неповноважною особою (слідчий не отримував доручення на проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні), органом досудового розслідування у кримінальному провадженні №12018150040003280, строк досудового розслідування якого сплив 15 серпня 2019 року прийнято ряд процесуальних рішень (об`єднання, зміна правової кваліфікації), та притягнуто [PERSON] у якості підозрюваного, а в подальшому і як обвинуваченого. Оскільки строк досудового розслідування за фактами, що інкриміновано [PERSON] сплив, судом прийнято рішення про наявність підстав для закриття кримінального провадження на підставі пункту 10 частини першої статті 284 КПК України. Відповідно до ухвали Миколаївського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, постановленої за наслідками перегляду ухвали Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2023 року, вбачається, що надаючи перевірку законності постановленої судом першої інстанції ухвали про закриття кримінального провадженні за обвинуваченням [PERSON] , не виявлено порушень ні матеріального, ні процесуального права, що слугувало б підставою для скасування рішення суду. За змістом мотивувальної частини ухвали Миколаївського апеляційного суду вбачається, що досліджуючи матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про закінчення 15 серпня 2019 року строків досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 15 серпня 2018 року за №12018150040003280 за фактом викрадення майна [PERSON] , які в подальшому були підставою для повідомлення йому про підозру та притягнення [PERSON] як обвинуваченого у об`єднаному кримінальному провадженні. За наслідками перегляду ухвали Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2023 року, судом апеляційної інстанції констатовано наявність підстав для закриття кримінального провадження на підставі абзацу 2 пункту 10 частини першої статті 284 КПК України, що відповідає позиції Верховного Суду, яка зазначена у постанові від 03 квітня 2023 року у справі №367/1335/21. За вказаного вбачається і те, що кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] було закрито на підставі абзацу 2 пункту 10 частини першої статті 284 КПК України, оскільки строк досудового розслідування у кримінальному провадження, у якому жодній особі не повідомлено про підозру закінчився 15 серпня 2019 року. За правовим\~висновком ККС\~Верховного Суду,\~що викладений\~у постанові\~від 03\~квітня 2023\~року у\~справі № 367/1335/21, який стосується застосування положень абзацу 2 пункту 10 частини 1 статті 284, частини 6 статті 284, частини 6 статті 36, статті 219 КПК, України зазначено, що скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, у якому жодній особі не повідомлено про підозру, поза межами строків, передбачених статтею 219 КПК України, позбавляють слідчого за погодженням з прокурором або прокурора права повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, у зв`язку з яким розпочато дане досудове розслідування. В цій же постанові зроблено і правовий висновок щодо незаконності повідомленої підозри у кримінальному провадженні, у якому до скасування постанови про закриття кримінального провадження жодній особі не повідомлялося про підозру, за якого закінчення таких строків тягне за собою визнання повідомлення про підозру незаконним, а кримінальне провадження у таких випадках підлягає закриттю на підставі абзацу 2 пункту 10 частини 1 статті 284 КПК України як таке, у якому строк досудового розслідування, визначений статтею 219 КПК України, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру. За аналізом мотивів вказаного судового рішення суду касаційної інстанції вбачається, що погоджуючись, у цілому, з рішеннями судів попередніх інстанцій про наявність підстав для закриття даного кримінального провадження за пунктом 10 частини першої статті 284 КПК, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що це кримінальне провадження мало бути закрите на підставі абзацу 2 пункту 10 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку з тим, що строк досудового розслідування, визначений статтею 219 КПК України, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру. За вказаних мотивів також постановлені й судові рішення у справі щодо [PERSON] , а саме ухвала Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2023 року та ухвала Миколаївського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, з огляду на що, доводи відповідачів, що зазначені у поданих до суду відзивах, в частині відсутності у суду обов`язку закрити кримінальне провадження у випадку передбаченому абзацом 2 пункту 10 частини першої статті 284 КПК України, та, як наслідок, підстави для відмови у позові є нейприйнятними. Відповідно до абзацу другого пункту 10 частини першої статті 284 КПК України в редакції, що діяла на час постановлення ухвали суду від 25 травня 2023 року, слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру. Вказана норма містить імперативний обов`язок вищезазначених уповноважених осіб на вчинення процесуальної дії, пов`язаної із припиненням кримінального провадження у якому строк досудового розслідування, визначений статтею 219 КПК України закінчився. Більш того, за матеріалами справи вбачається, що слідчим [PERSON] 15 серпня 2019 року винесено постанову про закриття кримінального провадження з підстав закінчення строків досудового розслідування у кримінальному провадження до повідомлення особі про підозру, яка була скасована ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 жовтня 2019 року. При цьому, дійшовши висновку про наявність підстав для скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, слідчий суддя встановив лише відсутність повноважень у слідчого [PERSON] на вчинення таких процесуальних дій. За вказаного, орган досудового розслідування, після скасування постанови слідчого Сагайдак Я.О. від 15 серпня 2019 року про закриття кримінального провадження, зокрема, слідчий який у встановленому порядку отримав доручення на проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, був зобов`язаний закрити це кримінальне провадження відповідно до абзацу другого пункту 10 частини першої статті 284 КПК України. Натомість, достовірно знаючи про закінчення строків досудового розслідування та наявність підстав для закриття кримінального провадження, орган досудового розслідування вчинив ряд процесуальних рішень направлених на об`єднання кримінального провадження, зміну правової кваліфікації, притягнення [PERSON] як підозрюваного та обвинуваченого у цьому кримінальному поводженні. За аналізом судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду кримінального провадження №12018150040001667, у якому [PERSON] притягнуто у якості підозрюваного та в подальшому у якості обвинуваченого, констатовано порушення встановленого порядку (процедури) повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, які призвели до того, що [PERSON] не набув статусу підозрюваного в розумінні кримінального процесуального закону. Вказані судові рішення не містять висновків судів щодо оцінки обґрунтованості підозри (наявності та вагомості доказів вчинення особою кримінального правопорушення). Однак, в даному випадку запроваджена державою система судового контролю на стадії досудового розслідування не забезпечила в порядку, передбаченому КПК України здійснення ефективного захисту прав, свобод та інтересів [PERSON] у кримінальному провадженні, що спричинило настання більш значних негативних наслідків, зокрема притягнення його у якості обвинуваченого. Та лише після направлення обвинувального акту до суду, судом в підготовчому судовому засіданні усунуто порушення, свідомо допущені органом досудового розслідування. Як вбачається з витребуваних судом доказів матеріалів кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] , незважаючи на закінчення строків досудового розслідування у кримінальному провадженні, про що достеменно було відомо органу досудового розслідування, слідчий та прокурор, продовжували сукупність дій, які можуть бути розцінені як кримінальне переслідування позивача, а саме здійснили його притягнення у якості підозрюваного у кримінальному провадженні, а в подальшому, і як обвинуваченого, ініціювавши відносно останнього і судове переслідування під час якого здійснювали його допит в якості підозрюваного, неодноразово ініціювали в суді розгляд питань про застосування до нього приводів та запобіжних заходів, а також встановлення відносно позивача обмежувальних заходів, пов`язаних із оголошенням його у розшук. Посилання відповідачів у поданих до суду відзивах на позовну заяву [PERSON] на те, що передбачена абзацом другим пункту 10 частини першої статті 284 КПК України підстава для закриття кримінального провадження є нереабілітуючою суд вважає помилковим, оскільки однією із умов закриття кримінального провадження із вказаної підстави є те, що жодній особі не було повідомлено про підозру, а отже в такому випадку, з точки зору кримінального закону, відсутня особа, яка б могла вважатися реабілітованою чи нереабілітованою, про що зазначено позивачем у позовній заяві та неодноразово зазначалося у відповідях на відзиви відповідачів. Схожа за змістом правова позиція також висвітлена і постанові Верховного Суду від 03 травня 2023 року №336/3964/20. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року в справі №920/715/17 звертала увагу, що необхідною підставою для покладення на державу відповідальності у вигляді стягнення шкоди за рішення, дії, бездіяльність органу державної влади є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач. Проаналізувавши вищезазначені обставини в їх сукупності суд дійшов висновку, що позивачем доведено наявність вказаних умов для відшкодування шкоди. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] посилався на те, що в результаті незаконних дій прокуратури та органу досудового розслідування, які виявились в незаконному повідомленні про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконному притягненні його як обвинуваченого та оголошенні в розшук, неодноразовому намаганні ініціювати обрання запобіжних заходів йому була завдана майнова та моральна шкода. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 2 частини другої статі 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок, зокрема, її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частина перша статті 1176 ЦК України). З урахуванням приписів вказаної вище норми, доведення вини органу досудового розслідування окремим судовим рішенням у цьому випадку не вимагається, що спростовує заперечення представника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, зазначені у поданому до суду відзиві на позовну заяву. Відповідно до частини другої статті 1176 ЦК України, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР. Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Відповідно до пункту 1-1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку встановлення в рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. За пунктом 4, 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у випадках, наведених у статті 1 цього закону, громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги та моральна шкода. За положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята, шоста статті Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Як встановлено судом, кримінальне провадження №12018150040001667 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 186 КК України закрито на підставі абзацу 2 пункту 10 частини першої статті 284 КПК України, тобто завершене закриттям кримінального провадження через закінчення строків досудового розслідування до повідомлення особі про підозру, що вказує на протиправність дій органу досудового розслідування пов`язаних із повідомленням [PERSON] про підозру та подальшого притягнення його у якості обвинуваченого. Таким чином, підставою звернення позивача до суду з цим позовом є наявне право на відшкодування шкоди, передбачене частиною першою статті 1176 ЦК України, статті 1, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», так як настав передбачений частиною другою статті 1176 ЦК України та статті 2 вищезазначеного Закону випадок, з яким пов`язується право на відшкодування шкоди (спеціальний делікт). Доводи відповідачів, що наведені їхніми представниками у своїх відзивах на позовну заяву, стосовно відсутності підстав для відшкодування шкоди у зв`язку із закриттям кримінального провадження на підставі пункту 10 частини першої статті 284 КПК України не відповідають встановленим судом обставинам. В пункті 1.1, 1.2 рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі №1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 серпня 2020 року у справі № 607/10144/18. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Частиною першою статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Таким чином, період перебування під слідством та судом має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточним рішенням суду законної сили. За встановлених судом обставин, вбачається, що [PERSON] притягнутий у якості підозрюваного 02 березня 2020 року, а ухвала Миколаївського апеляційного суду, якою залишено без змін ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2023 року про закриття кримінального провадження постановлена 19 липня 2023 року та з часу її постановлення набрала законної сили. Отже, [PERSON] перебував під слідством та судом 40 місяців та 17 днів. Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що перебуваючи такий тривалий час під слідством та судом [PERSON] перебував під емоційним тиском, відчував пригнічення, зазнав моральних переживань, був змушений з`являтись до слідчого та суду, брати участь у судових засіданнях, що порушило звичний уклад його життя. В цьому випадку сам факт тривалого перебування позивача під слідством та судом, вчинення відносно нього процесуальних дій безумовно негативно вплинуло на його звичний уклад життя, завдало душевних страждань та вимагало вжиття ним додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків. За змістом рішень ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008, «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року. У справі «Шульгін проти України» (заява № 29912/05) ЄСПЛ звертав увагу, що українське законодавство передбачає можливість вимагати компенсацію будь-кому, хто став жертвою незаконного кримінального переслідування, затримання та/або засудження. Крім того в цьому рішенні Суд застерігав від надмірного формалізму при вирішенні питання про відшкодування шкоди. За встановлених у цій справі обставин, суд дійшов висновку, що [PERSON] зазнав кримінального переслідування з боку органів досудового розслідування і прокуратури, яке супроводжувалось втручання у його права на приватне життя. Законність цього кримінального переслідування не була доведена уповноваженими органами у встановленому порядку та в межах відповідного розслідування. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] відноситься до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди у відповідності до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Зазначена норма містить мінімальну гарантію потерпілій особі - гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який повинні визначити суди у будь-якому випадку. Визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір (пункт 128 постанови Великої палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20). Тому, з огляду на вищевказані приписи Закону, посилання представників відповідачів, що зазначені у відзивах на позовну заяву [PERSON] з приводу не доведення спричинення йому моральної шкоди судом не приймаються. Висновок про те, що право на відшкодування моральної шкоди необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення про підозру до набрання виправдувальним вироком законної сили, викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі №759/2707/18, які підтримані у постанові Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 953/3527/20. Вирішуючи питання про розмір, який підлягає застосуванню під час відшкодування моральної шкоди, судом критично сприймаються доводи представника Державної казначейської служби України про застосування при розрахунку відшкодування моральної шкоди статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», оскільки вони суперечать положенням статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яка, як зазначено вище, і визначає мінімально гарантований державою розмір відшкодування моральної шкоди за кожен місяць незаконного переслідування державою особи з боку її уповноважених органів, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від якої не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік`з 01 квітня 2024 року мінімальний розмір заробітної плати встановлено на рівні 8 000,00 грн, і саме з урахуванням цієї суми має розраховуватися розмір заподіяної позивачу моральної шкоди. Отже, оскільки у період незаконного та безпідставного перебування під слідством та судом факт завдання позивачу моральної шкоди презюмується та його мінімальний розмір встановлений законом, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 324 800 грн (40 місяців 17 днів (що в цілому складає 40,6 місяців) помножене на 8 000 гривень). Щодо позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди в розмірі 69 000 гривень, яка полягала в оплаті послуг адвоката під час захисту порушених прав [PERSON] у кримінальному провадженні№ 12018150040001667, суд виходить з такого. З матеріалів, долучених адвокатом Разумовським О.А., вбачається, що 02 березня 2020 року між [PERSON] та адвокатом Разумовським О.А. укладено договір про надання професійної правничої допомоги, за умовами якої [PERSON] уповноважив останнього на вчинення дій пов`язаних зі складанням процесуальних документів, їх подачею та здійсненням таких дії, для захисту його інтересів у кримінальному провадженні. Матеріали долучених позивачем доказів, а також докази, що витребувані судом під час підготовки справи до розгляду справи свідчать, що адвокатом надавалась правова допомога з питань, пов`язаних з кримінальним провадженням №12018150040001667 саме з дня повідомлення [PERSON] про підозру та до прийняття остаточного судового рішення у справі, тобто у строк з 02 березня 2020 року по 19 липня 2023 року. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. За змістом статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі №759/2952/20 (провадження № 61-16694св21), від 08 листопада 2023 року у справі №539/2673/21 (провадження № 61-9750св 23). При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження№ 61-8158св22). У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18, провадження №61-9124св20, вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до змісту додаткової угоди до Договору про надання професійної правничої допомоги від 02 березня 2020 року, укладеної між адвокатом Разумовським О.А. та [PERSON] сторонами узгоджено розмір оплати коштів за годину надання правничої допомоги, який складає 1 000 гривень за годину надання правничої допомоги, крім участі адвоката у судовому засіданні, яка окремо становить 1 500 гривень. За актом приймання-передачі від 06 вересня 2023 року сторонами узгоджено обсяг та кількість наданих адвокатом годин правової допомоги та погоджено розрахунок наданих послуг, загальний розмір яких становить 55 годин, на загальну суму 69 000 гривень. За квитанцією до прибуткового касового ордеру №01-06/09/23 від 06 вересня 2023 року вбачається, що [PERSON] сплатила в інтересах свого сина [PERSON] кошти за надання правничої допомоги згідно договору від 02 березня 2020 року в узгодженому раніше сторонами розмірі. За викладеного, суд, встановивши факт понесення [PERSON] витрат у зв`язку із наданням правничої допомоги, стягує витрати на правову допомогу за час перебування позивача під слідством і судом у розмірі, що заявлений позивачем. Що стосується заперечення представника Державної казначейської служби України з приводу відсутності підстав для його залучення до участі у справі у якості відповідача суд зважує на наступне. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16, провадження № 12-110цс18 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Відтак, оскільки грошові суми при відшкодуванні шкоди відшкодовуються за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, тому ДКС України (чи її територіальні підрозділи), яка здійснює безспірне списання коштів та Міністерство фінансів України, яке попередньо інформується про виконання рішення суду та повідомляється при недостатності коштів для відшкодування, є належним відповідачем у справі. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №366/2026/18, провадження № 61-2622св21. Відповідно до рішення ЄСПЛ «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року№63566/00, §23, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, §58, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що судом встановлено фактичні обставини у справі, які вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] через незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову останнього та наявність підстав для його задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved