Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Представник позивача адвокат Терещенко Р.В., повноваження якого підтверджено ордером від 03.06.2024 року серії СА № 1085890, звернувся до суду з даним цивільним позовом за змістом якого просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони є батьками [PERSON] [INFO] , який проживає разом з матір`ю, яка є позивачем у справі. Відповідач самоусунувся як від спілкування з сином, так і від виконання батьківських обов`язків щодо його утримання, а також рішення суду про стягнення аліментів на користь позивача не виконував. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України позивач разом з сином виїхали до Федеративної Республіки Німеччина. Необхідність визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] разом з матір`ю зумовлено неможливістю вчинення окремих юридично значущих дій відносно сина без згоди відповідача, оскільки останній не мотивуючи своєї поведінки переховується від позивача. Ухвалою суду від 07.06.2024 року відкрито провадження в даній справі, призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження та роз`яснено учасникам справи права, передбачені ст.ст. 178-180, 191-193 ЦПК України. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, в розумінні п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, ні в підготовчі, ні в судові засідання не з`явився, поважність причин неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, клопотань про відкладення розгляду справи чи з інших процесуальних питань від його імені до суду не надходило. Позивач у судове засідання не з`явилась, причин неявки не повідомив. Представник позивача адвокат Терещенко В.В. у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву за змістом якої підтримує заявлені позовні вимоги, просить їх задовольнити та провести розгляд справи за його відсутності на підставі наявних матеріалів справи, а також не заперечує проти ухвалення в справі заочного рішення. Представник третьої особи [PERSON] , повноваження якого підтверджено довіреністю в порядку передоручення, сформованою 26.07.2023 року в системі «Електронний суд», в судове засідання не з`явився, надіслав до суду про можливість розгляду справи за його відсутністю та ухвалити обґрунтоване рішення за наявними матеріалами У відповідності до ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України наявні підстави для вирішення судом справи за наявними матеріалами. З урахуванням положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України та наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, у зв`язку з чим 18.09.2024 року постановлено відповідну ухвалу. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов`язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, судом встановлено фактичні наступні обставини справи. Сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 07.11.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції у Черкаської області, який після розірвання шлюбу сторін залишився проживати разом з матір`ю. Згідно довідки Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 09.05.2024 року № /26.1-44/27670 виконавче провадження про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] завершено 30.05.2016 року за письмовою заявою стягувача. Позивач у зв`язку з одруженням змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується випискою з свідоцтва про укладення шлюбу від 16.12.2022 року, засвідченої 13.02.2023 року апостилем, який перекладано з німецької мови. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ватутінської міської ради від 17.07.2024 року № 2222/02-21 доцільним є визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] , оскільки вказане відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України (далі - СК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією ООН про права дитини (далі - Конвенція), а також Декларацією прав дитини (далі - Декларація). Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. За змістом ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно змісту п. 6 Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено можливість судів при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Європейським судом з прав людини в Рішенні від 11.07.2017 року в справі «М.С. проти України» визначено зміст поняття «інтересів дитини» та їх місця у взаємовідносинах між батьками, зокрема вказано, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а за її відсутності, якщо мати та батько проживають окремо, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. З огляду на вказане, враховуючи висновок органу опіки та піклування про те, що подальше спільне проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] , [INFO] , відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, суд вважає, що наявні достатні підстави для задоволення позовних вимог. При цьому, визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не припиняє її зв`язки з батьком, оскільки вказане не позбавляє його батьківських прав і не звільняє від виконання батьківських обов`язків. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 21.07.2021 року в справі № 404/3499/17, від 02.02.2022 року в справі № 243/787/20. Задовольняючи позовні вимоги, суд відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп., сплачених позивачем відповідно до фіскального чеку ВПЗ Ватутіне-1 АТ «Укрпошта» від 03.06.2024 року платіж № 133989998, оскільки підстав для звільнення [PERSON] від його сплати судом не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved