Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

21 серпня 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди внаслідок смерті особи, заподіяної злочином. В позові зазначила, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася близько 17 години 30 хвилин [INFO] року на проїзній частині вулиці Липовецької в м. Запоріжжі, загинув [PERSON] . Винним у вчиненні порушень правил безпеки руху, що призвели до настання смерті особи, визнаний відповідач [PERSON] на підставі вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2018 року, який набрав законної сили. У відповідності до вимог законодавства шкода, заподіяна смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам, дітям, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Після смерті [PERSON] позивачка, яка є дружиною померлого, має право на відшкодування моральної шкоди. Через раптову передчасну смерть [PERSON] порушено нормальні життєві зв`язки позивачки, яка зазнала глибоких емоційних страждань від цієї втрати. Означені страждання вплинули на соматичний стан [PERSON] і зумовили її звернення до лікарів із скаргами на біль у серці, яку відучувала з моменту смерті чоловіка, постійне прискорене серцебиття, погане самопочуття слабкість, зниження емоційного фону, погану орієнтацію у просторі та часі. Страждання посилює усвідомлення протиправності кончини людини; неможливість вирішення соціально-побутових проблем, пов`язана з втратою чоловіка, який був основним годувальником сім`ї, тоді як позивачка має статус особи з інвалідністю, встановленої безстроково; почуття незворотності цієї втрати, складності в організації життєдіяльності власної та сина подружжя, якому на момент втрати батька, виконалось лише три роки. Смерть чоловіка завадила реалізації численних намірів та сподівань позивачки, змусила її витрачати фізичні та емоційні зусилля на отримання захисту від цієї життєвої ситуації, які були спрямовані на вимогу проведення досудового розслідування щодо обставин смерті чоловіка та встановлення винних у ній осіб. Син позивачки, емоційно тісно пов`язаний з [PERSON] , також тяжко переживав передчасну втрату батька, значення якого для дитини неможливо переоцінити. Він потребує повсякденної підтримки батька, компенсування відсутності якого є неможливим. Оскільки глибокі моральні переживання є наслідком протиправної поведінки відповідача, просять стягнути з нього на свою користь 1 000 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 28.10.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не вживалися. Ухвалою суду від 21.10.2022 року клопотання представника відповідача - адвоката Стариченка М.П. - про зупинення провадження в справі залишено без задоволення. На підставі ухвали суду від 12.01.2023 року провадження в справі зупинено через перебування відповідача у складі Збройних Сил України. 3 липня 2024 року провадження в справі на підставі ухвали суду поновлено через припинення [PERSON] військової служби та зняття його з усіх видів військового забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням військової частини. Ухвалою суду від 10.09.2024 року закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду. В судові засідання 10 вересня 2024 року, 16 вересня 2024 року позивачка не з`явилася; її представник надав суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову і вирішення справи без його та позивачки участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність позивачки і її представника. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце вирішення справи, до суду не з`явився з невідомих причин, відзиву на позов, клопотань про відкладення судового розгляду або про вирішення справи у його відсутність не надав. За згаданих обставин зі згоди представника позивача, висловленої у його письмовому зверненні, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України ухвалює про вирішення спору при заочному розгляді. Оцінивши доводи заяви, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася близько 17 години 30 хвилин [INFO] року на проїзній частині [ADDRESS] , загинув [PERSON] . Винним у вчиненні порушень правил безпеки руху, що призвели до настання смерті особи, визнаний відповідач [PERSON] на підставі вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2018 року, який набрав законної сили (а. с. 13). Право особи на відшкодування моральної шкоди встановлено статтею 23 ЦК України. Підстави для настання відповідальності за спричинену моральну шкоду внормовані статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З наведеного випливає, що підставою для відшкодування моральної шкоди є сукупність таких передумов, як: наявність шкоди, винна, протиправна поведінка її завдавача та причинний зв`язок між означеними діями та настанням шкоди. Виключення з загального правила про підстави відшкодування моральної шкоди перелічені у частині другій статті 1167 ЦЦК України, згідно із якою моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб, як випливає із змісту частини першої статті 1187 ЦК України. З наведених положень цивільного законодавства слідує, що для настання передумов для відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, яким і є колісний транспортний засіб, не є необхідною констатація такої складової настання відповідальності, як вина. Відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я та смертю фізичної особи, врегульовано статтею 1168 ЦК України, у відповідності до якої моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Частина друга вказаної статті містить перелік осіб, які вправі претендувати на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, і до них відносяться чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Як встановлено судом, позивачка перебувала з загиблим [PERSON] в зареєстрованому 7 вересня 1996 року (а. с. 7). Таким чином, суд може констатувати наявність у позивачки права на відшкодування моральної шкоди, що виникла через смерть [PERSON] . На означений висновок суду не впливають твердження представника відповідача, викладені в клопотанні про зупинення провадження в справі, розгляд якої, на думку представника, є неможливим до розгляду судом апеляційної інстанції кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального діяння, що передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки ці твердження є неспроможними з огляду на таке. Постановою Верховного Суду від 11.06.2019 року скасовано ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2018 року, якою вирок Шевченківського районного суду щодо [PERSON] , якого засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України, залишено без змін. Підставою для скасування судового рішення, яке оскаржували лише прокурор та представник потерпілої через м`якість призначеного покарання, став висновок суду касаційної інстанції про безпідставне застосування судами першої та апеляційної інстанції інституту звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. При цьому, як встановлено судом, висновки судів першої та апеляційної інстанції про доведеність винуватості [PERSON] у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК України не лише прокурором та представником потерпілої, а й навіть стороною захисту жодного разу не оспорювались, тобто визнання особи винуватою, що є підставою для покладення на неї цивільно-правової відповідальності, не було предметом ані апеляційного, ані касаційного оскарження. За вказаних обставин у суду немає перешкод у встановленні фактів, які є предметом судового розгляду, та перевірці їх наданими доказами, тому зазначені в клопотанні обставини не є перешкодою для вирішення справи. Окрім того, суд нагадує, що в силу наведених норм цивільного законодавства моральна шкоди, що спричинена каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, що на належній правовій підставі володіє таким джерелом, незалежно від її вини. Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходить з такого. Відповідно до роз`яснень п. 16 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання про розмір морального відшкодування, суд враховує вік людини, що передчасно пішла з життя, лише досягнувши 53 років, не вичерпавши повною мірою свого життєвого призначення; наявність у нього малолітньої дитини, потребу якої у спілкуванні з батьком неможливо переоцінити, тим більш, з врахуванням того, що дитиною є хлопчик; встановлені судом тісний емоційний зв`язок членів родини, теплоту та міцність стосунків між подружжям; біль дружини від несподіваності та непоправності втрати; її безпорадність перед обставинами, що сталися, зумовлену статусом особи з інвалідністю другої групи, яким вона наділена. Вимоги позивачки також ґрунтуються на її сильних психологічних переживаннях у зв`язку із втратою близької людини, з якою її пов`язували відносини міцного шлюбного союзу, які (переживання) поглиблює усвідомлення завчасності кончини чоловіка та протиправності його смерті, намагання поновити справедливість та встановити наявність вини в кримінальному провадженні. Враховує суд і фактичні дані про погіршення її фізичного здоров`я, якого вона зазнала після смерті чоловіка, надані позивачем і її представником. Разом з цим суд бере до уваги ту обставину, що вина відповідача по відношенню до наслідків у виді смерті особи характеризується необережністю, а також враховує і недоведеність наданими позивачкою фактичними даними вимог позову в сумі, що утворює його ціну. У зв`язку з викладеним суд вважає, що сума у 250000 грн. у відшкодування моральних страждань позивачки, які належить стягнути на її користь з цивільного відповідача, є такою що ґрунтується на засадах розумності, виваженості та справедливості, є домірною як обставинам заподіяння шкоди, так і глибині душевних переживань позивача. Судовий збір, пільги щодо сплати якого має позивач, у відповідності до правил цивільного процесуального законодавства, а також законодавства про судовий збір належить стягнути з відповідача на користь держави в розмірі, пропорційному розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial