Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] померла її баба [PERSON] . Вона є спадкоємицею майна [PERSON] за заповітом. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що належала померлій на праві спільної власності. 26.07.2019 вона звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак постановою від 06.07.2023 нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надало копію свідоцтва про право власності на житло, видане 16.11.1993 згідно з розпорядженням (наказом) Сектору приватизації Московської районної державної адміністрації від 16.11.1993 №5017. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . 03.10.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 05.02.2024 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження. 04.06.2024 судом постановлено ухвалу про витребування доказів. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства України. Учасники справи в судове засідання не з`явились, просили розглянути справу без їх участі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] народилася [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилася [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . [INFO] народилася [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . 16.11.1993 [PERSON] та члену її сім`ї [PERSON] . Сектором приватизації Московської районної державної адміністрації видано свідоцтво про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА [PERSON] з 19.01.1982 проживала у вищезазначеній квартирі. 06.11.1998 [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] онуці [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 26.06.2019 [PERSON] після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоєне прізвище [PERSON] . 17.11.2019 рішенням Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/6145/19 [PERSON] призначено опікуном [PERSON] 26.07.2019 заведена спадкова справа №513/2019 після смерті [PERSON] . 26.07.2019 [PERSON] звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори з заявою прийняття спадщини за заповітом на квартиру [ADDRESS] . 26.07.2019 [PERSON] в інтересах своєї підопічної [PERSON] звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори з заявою прийняття спадщини, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] . 16.03.2023 КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на запит Київської міської державної нотаріальної контори № 2 надало інформаційну довідку, у якій зазначило, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Сектором приватизації Московської районної державної адміністрації 16.11.1993. Відповідно до технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , виготовленого станом на 27.03.2023, загальна площа квартири становить 53,50 кв.м., житлова 30,7 кв.м. 04.04.2023 КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надало для оформлення спадщини довідку КВ-2023 №8446, відповідно до якої квартира, що знаходиться в [ADDRESS] , має загальну площу 53,5 кв.м., житлову площу 30,07 кв.м. 11.07.2023 [PERSON] звернулася до Другої київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . 11.07.2023 постановою державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори [PERSON] , [INFO] , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] після смерті її баби [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з тим, що вона не надала документи, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі, визнання незаконними дії чи бездіяльності органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з частинами першою-другою ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з частинами першою-другою ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з частинами першою-другою ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ст. 1297 ЦК України). Як встановлено судом, позивач, як спадкоємець за заповітом, звернулася у встановленому законом порядку із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті рідної баби [PERSON] . Крім позивачки, була ще спадкоємиця за законом [PERSON] , яка [INFO] померла, донька померлої [PERSON] . Проте нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину нерухомого майна, зокрема, на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Зазначені обставини свідчать про порушення прав позивача, як спадкоємця майна померлої. У цій справі судом встановлено, що позивач прийняла спадщину після смерті баби [PERSON] у порядку й у строки, визначені законом. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Враховуючи встановлені судом обставини справи, беручи до уваги всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено обґрунтованість заявлених вимог належними, допустимими доказами, а обраний ним спосіб захисту порушеного права відповідає приписам п.1 ч.2 ст. 15 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved