Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дітьми батьком, встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.12.2023 року між позивачем та відповідачкою було розірвано шлюб. У шлюбі у позивача і відповідачки народилися діти - [PERSON] та [PERSON] . Також спільно з ними проживав малолітній син відповідачки від другого шлюбу [PERSON] . З лютого 2022 року по жовтень 2022 року родина постійно проживала у Чорногорії, куди виїхала у зв`язку із війною. В кінці жовтня 2022 року відповідачка з дітьми повернулася до Києва та подала на розлучення. Після розлучення позивач намагався у досудовому порядку узгодити своє право на участь у вихованні доньок, але домовитися з відповідачкою йому не вдалося, оскільки на її думку він забагато вимагає. Останній раз він бачив своїх доньок 24.04.2023 року. З того часу він не може додзвонитися до відповідачки, оскільки вона заблокувала його номер телефону. Де вона проживає йому невідомо, до цього привозила дітей і передавала їх йому прямо на вулиці. Всі намагання вирішити спір мирним шляхом призводить лише до конфліктів. Він хоче налагодити нормальний зв`язок з дітьми, приймати участь у їх вихованні, утриманні, розвитку їх здібностей та забезпечувати їх всім необхідним для нормального розвитку та становлення, а також вживати вчасно заходів при порушенні їх прав кожним наступним співмешканцем їх матері. Його права, як батька порушуються відповідачкою, питання виховання дитини батьки вирішують спільно, тому він зобов`язаний брати участь у вихованні своїх малолітніх доньок і має право на особисте спілкування з ними, а відповідачка та інші особи не мають права перешкоджати йому у спілкуванні з дітьми та брати участь у їх вихованні. Враховуючи викладене звертається до суду із даним позовом та просить суд усунути перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні батька із дітьми, та встановити спосіб участі батька у вихованні. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2023 року справу передано для розгляду головуючому-судді Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 07.07.2024 року від позивача у справі до суду надійшла нова редакція позовної заяви. Просить суд зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкод у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні; визначити наступний спосіб участі у спілкуванні і вихованні з дітьми: раз на два тижні з вечора п`ятниці до ранку понеділка - діти перебувають з татом на його території без присутності відповідачки; 7 днів в період осінніх канікул та один тиждень на період зимових канікул - діти перебувають з татом на його території без присутності відповідачки; один місяць на період літніх канікул діти перебувають з татом на його території без присутності відповідачки; зобов`язати відповідачку погоджувати з ним вибір навчальних та медичних закладів в яких будуть навчатися і лікуватися діти, а також програми навчання і способу лікування в разі хвороби; зобов`язати відповідачку погоджувати з ним кандидатури нянь, з наданням їх засобів зв`язку, копії паспортних даних і ідентифікаційних податкових кодів та розміру оплати їх праці; зобов`язати відповідачку повідомляти його не пізніше ніж за один місяць про зміну місця проживання дітей, з наданням інформації про точну почтову адресу і погоджувати переїзд дітей в інше місце крім Києва; заборонити відповідачці розміщувати в соціальних мережах відео-фото та інформацію про їх дітей. 27.07.2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову та просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 06.09.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив в якому представник позивача просила суд аргументи, що заявлені у відзиві вважати такими, що не знайшли свого підтвердження, а позов [PERSON] задовольнити повністю. 07.09.2023 року до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 07.09.2023 року витребувано докази у справі. 18.09.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. 21.09.2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява в якій позивачка за зустрічним позовом [PERSON] просить суд визначити наступні способи участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми - під час перебування дітей за кордоном: кожні вівторок та четвер з 18.15 до 18.45 спілкування батька з [PERSON] по відеозв`язку через будь-який месенджер або за стосунок в присутності матері; щопонеділка та щосереди з 09.30 год. до 10.00 год. спілкування батька з [PERSON] по відеозв`язку через будь-який месенджер або за стосунок в присутності матері; На час перебування дітей на території України: перша, третя, п`ята середа місяця з 17.00 год. до 20.30 год. у місці, визначеному за попередньою домовленістю батьків, без присутності матері окрім днів, коли діти хворіють, запрошені на дні народження друзів та 25.08. (день народження матері); третя субота місяця з 12.00 год. до 20.00 год. у місці, визначеному за попередньою домовленістю батьків без присутності матері, окрім днів, коли діти хворіють, запрошені на дні народження друзів та 25.08. (день народження матері); кожен наступний день після дня народження дітей з 12.00 год. до 20.00 год. у місці, визначеному за попередньою домовленістю батьків, без присутності матері, окрім днів, які припадають на навчальні дні дітей у відповідних закладах освіти. Зустрічна позовна заява ухвалою суду від 22.09.2023 року, що занесена до протоколу судового засідання залучена до матеріавлів первісного позову. Ухвалою суду від 25.09.2023 року заяву представника позивача - адвоката Гайдай О.В. про забезпечення позову задоволено. Забезпечено до набрання законної сили рішення суду у справі №754/8151/23 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім"ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім"ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім"ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення способу участі у вихованні дітей батьком, який проживає окремо, [PERSON] ( РНОКПП - [NUMBER] ) спілкування з малолітніми [PERSON] та [PERSON] наступним чином: - зобов`язано [PERSON] надати доступ дітям до спілкування з батьком [PERSON] в телефонному відеорежимі за допомогою соціальних мереж ( Viber, WhatApp, Telegramm - на вибір позивача); спілкуватись [PERSON] з дітьми через відеозв`язок, з кожною дитиною окремо чи разом двічі на тиждень: малолітньою [PERSON] та [PERSON] в будні дні, вільний від навчання час з 18.00 до 20.00 та у вихідні - субота чи неділя з 12.00 до 15.00 - в любий час зазначеного проміжку. 22.09.2023 року на запит суду від Державної прикордонної служби України надійшла відповідь про перетинання кордону України (виїзд) [PERSON] 22.08.2023 року. 19.10.2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідачки про скасування заходів забезпечення позову встановлених ухвалою суду від 25.09.2023 року. 27.10.2023 року до суду надійшли письмові заперечення від представника позивача на клопотання про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою суду від 27.10.2023 року клопотання подане представником відповідачки про скасування заходів забезпечення позову залишено без задоволення. Ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання від 27.10.2023 року закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 22.01.2024 року задоволено клопотання представника відповідачки про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 10.01.2024 року до суду надійшло подання старшого державного виконавця Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Логвинської К.Л. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника фізичної особи - відповідачку [PERSON] 25.01.2024 року від представника відповідачки до суду надійшли письмові заперечення на подання. Ухвалою суду від 25.01.2024 року у задоволенні подання старшого державного виконавця про тимчасове обмеження відповідачки [PERSON] у праві виїзду за кордон відмовлено. 26.02.2024 року від представника Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА в м. Києві до суду надійшов висновок про визначення участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми. Ухвалою суду від 27.02.2024 року задоволено заяву відповідачки та представника відповідачки про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 08.04.2024 року задоволено клопотання представника відповідачки про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції Ухвалою суду від 09.04.2024 року задоволено клопотання відповідачки про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 17.04.2024 року задоволено клопотання представника позивача про витребування оригіналу доказу. 27.04.2024 року до суду від представника відповідачки надійшло клопотання про визнання доказу неналежним і недопустимим. Постановою Київського апеляційного суду від 14.05.2024 року апеляційну скаргу представника відповідачки [PERSON] - адвоката Гнатуш Н.В. залишено без задоволення. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2023 року про забезпечення позову, - залишено без змін. Позивач у судовому засіданні просив задовольнити його позов у повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову - відмовити. Додатково зазначив про те, що відповідачкою у справі не виконується ухвала суду від 25.09.2023 року, відповідно до якої її зобов`язано надати доступ дітям до спілкування з ним, він також не може додзвонитися до неї, оскільки вона заблокувала його номер телефону. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити щодо зустрічного позову, то просила відмовити у його задоволенні. Відповідачка в судовому засіданні підтримала свій позов, зазначила, що вона не чинить перешкод у спілкування батька з дітьми, він сам не хоче з ними спілкуватися. Представник відповідачки у судовому засіданні підтримав зустрічний позов та просив суд про його задоволення, щодо первісного позову, то просив відмовити у його задоволенні. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися в своїх письмових заявах просили проводити розгляд справи без їх участі та про ухвалення судом рішення згідно вимог чинного законодавства. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідачка у справі її донька, позивач її колишній зять. Про [PERSON] може сказати лише хороше, він чудовий батько, розвивав своїх дітей, возив в садочок, до школи, поки донька не почала його блокувати і не давати спілкуватися з дітьми. Донька також не спілкується з нею, заблокувала її номер телефону, не дає також і їй, як бабусі спілкуватися з онуками. Нею, як бабусею також подано до суду позов до її доньки про усунення перешкод у спілкування з онуками. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він колишній чоловік відповідачки у справі. Йому відомо про те, що відповідачка після розлучення з позивачем почала чинити останньому перешкоди у спілкуванні з доньками. Позивач [PERSON] дуже гарний та турботливий батько, прививав дівчаткам спорт, постійно займався ними, вчив їх та його спільного з відповідачкою сина, який проживав у їх сім`ї кататися на лижах, роликах. Його син [PERSON] сам розповідав йому про це при їх зустрічах і спілкуванні. Крім того, сама [PERSON] говорила йому про те, що [PERSON] любить дітей і займається ними. Коли він приїжджав забирати свого сина [PERSON] , то як правило відповідачки вдома не було, позивач знаходився з доньками, відповідачка часто була у відрядженнях. [PERSON] йому розповідав, що мама пізно повертається додому. Його син [PERSON] дуже добре спілкувався з [PERSON] . В серпні 2022 року він та [PERSON] написали заяви до відповідних органів влади про те, що відповідачка [PERSON] чинить їм перешкоди у спілкуванні з дітьми. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в кінці 2019 року початок 2020 року його дружина продала свій бізнес [PERSON] , після цього вони ще продовжили спілкування. В кінці літа на початку осені [PERSON] мала намір подати на розлучення з чоловіком, в подальшому він був у них медіатором, підготував їм проєкт договору, в якому були розписані претензії подружжя один до одного та шлях їх подолання, а також спілкування з дітьми, намагався їх примирити, але сім`ю зберегти не вдалося. Свідоцтва медіатора він не має, про це було відомо Артеменкам. Був випадок, коли відповідачка поїхала на Закарпаття у відрядження, позивач знаходився з дітьми, він їй зателефонував і сказав, що відвезе дітей до школи і щоб вона їх забрала, для нього особисто це була дивна та не стандартна ситуація. Після цього він намагався донести до відповідачки, що батько все рівно повинен бачитися з дітьми, проте мати не довіряла йому після того, як він залишив дітей у школі. В кінці грудня 2022 року договір так і не був підписаний, оскільки позивач відмовився від його підписання і відповідачка на якийсь час перестала давати йому дітей. Після цього вона дозволила їм бачитися і йому невідомо обставин за яких вона була проти побачень батька з дітьми. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що була нянею в сім`ї [PERSON] . Вона займалася дітьми, годувала, гуляла з ними, іграшки, одяг, їжа все у дітей було, батьки не ображали дітей. Донечки говорили, що тато добре готує плов, навчив їх плавати, кататися на роликах та скутері. Їй не відомі факти, коли матір якимось чином перешкоджала у побаченні та спілкуванні батька з дітьми. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачки, представника відповідачки, допитавши свідків у справі, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, оглянувши електронні докази у вигляді відео записів та аудіо записів, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позови, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.12.2022 року шлюб між сторонами у справі було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні судом також встановлено, що з лютого 2022 року родина виїхала і постійно проживала у Чорногорії, куди виїхала у зв`язку із початком війни в Україні. В жовтні 2022 року відповідачка з дітьми повернулася в Україну, в подальшому після розлучення з позивачем виїхала за кордон. Згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на запит суду від 20.09.2023 року №91-45366/18/23 вбачається, що Відповідачка разом з дітьми 22.08.2023 року перетнули державний кордон України у пункті пропуску Шегині на автомобільному транспорті (напрям - виїзд). Як зазначив в судовому засіданні позивач, перед поданням позову до суду в червні 2023 року востаннє він бачив своїх доньок 24.04.2023 року, після цього відповідачка почала чинити йому перешкоди у спілкуванні з дітьми. Відповідачка в судовому засіданні зазначила, що не перешкоджає спілкуванню батька з дітьми, він сам не бажає такого спілкування. Відповідно до частин 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Позивач, як батько малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , має рівні з матір`ю дітей права та обов`язки щодо дітей незалежно від того, що позивач проживає окремо від дітей, які на даний час проживають разом із матір`ю за кордоном. Таке рівне право на спілкування з обома батьками мають і діти. Позивач визнає свій обов`язок щодо участі у вихованні дітей та їх розвитку та має намір активно приймати участь у їх вихованні та у вільному спілкуванні з ними. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч.ч.1-3 ст. 157 СК України). Самостійно вирішити питання щодо участі у спілкуванні та вихованні спільних дітей сторони не можуть. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ч.2 ст. 159 СК України). Частини 1, 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" передбачають, що дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме її нормальному вихованню. Як вбачається з висновку Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 21.02.2024 №101-1720 питання щодо визначення участі батька у вихованні дітей було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Дарницькій районній в місті Києві державній адміністрації у присутності батька дитини, його представника та представника матері дитини. Встановлено, що батько має бажання брати участь у вихованні доньок, але мати дітей, на думку батька, систематично чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми, останній раз він бачив їх 24.04.2023 року, а наприкінці серпня 2023 року відповідачка в черговий раз разом з доньками виїхала за межі України, врегулювати цю ситуацію шляхом взаємних домовленостей батькам не вдається, тому батько запропонував свій графік побачення та спілкування з дітьми. Матір дітей у своєму відзиві на позовну заяву та у зустрічній позовній заяві зазначила, що не погоджується з позовом [PERSON] та графіком побачень, запропонований ним, оскільки такий графік не є можливим, допоки діти перебувають за кордоном, тому запропонувала свій графік. У п. 54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» (від 07.12.2006 року) суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (Справа «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24.02.1995 року). Із системного аналізу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною родичів, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип прав та обов`язків інших членів сім`ї та родини на спілкування з дитиною може бути обмежений судом в інтересах дитини. У постанові від 11.12.2019 в справі № 753/15487/18 Верховний Суд зазначив, що «відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері». Згідно з ч.2 ст.1 СК України метою регулювання сімейних відносин є зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до вимог ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, при цьому, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Із досліджених судом доказів можна зробити висновок про те, що діти проживають разом із відповідачкою у Чорногорії, та у позивача існують перешкоди в спілкуванні з доньками, зокрема, як у вигляді неможливості систематичних побачень із ними, так і безпосереднього спілкування по телефону, через мобільні додатки, що підтверджується доказами у справі. До того ж судом беззаперечно встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, відсутність компромісу щодо порядку зустрічей та вихованню дітей, які самі по собі не можуть впливати, та як наслідок, усунути позивача від спілкування з дітьми, оскільки особисті конфліктні відносини між сторонами не повинні порушувати інтереси дітей. Батько, який проживає на даний час окремо від дітей, беззаперечно має право на особисте спілкування з ними, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей. Втім порядок побачень батька з дітьми має бути встановлений, насамперед, з урахуванням інтересів самих дітей, які мають пріоритет над інтересами батьків. Щодо клопотання представника відповідачки від 27.02.2024 року про визнання неналежним та недопустимим доказом копію посвідчення багатодітної сім`ї серії [NUMBER] від 25.10.2019 року. Так, згідно листа начальника Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 26.01.2024 року (а.с. 76 т. 3) з метою вилучення посвідчення батьків багатодітної сім`ї до Служби був викликаний [PERSON] , якому було повідомлено про втрату чинності посвідчення батьків багатодітної сім`ї (у зв`язку із розлученням). Верховний Суд 23 жовтня 2019 року прийняв постанову (справа № 917/1307/18), якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Загалом слід розрізняти такі три загальноприйняті елементи предмету доказування: обставини, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги (підстава позову); обставини, на яких відповідач обґрунтовує свої заперечення (підстава заперечення); інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. А взагалі - обставини, які повинні бути встановлені як підстави для вирішення спору між сторонами - всі які відбулися, а також наявні юридичні факти та обставини, що мають значення для справи. Саме на обставинах, що підлягають встановленню, й будується предмет доказування в справі. Подаючи докази, сторони реалізовують своє право на доказування і одночасно виконують обов`язок із доказування, оскільки стаття 12 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У Конституції України містяться певні норми, що гарантують отримання доказів з дотриманням законодавства України. Так, стаття 31 Конституції гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції; стаття 32 забороняє втручання в особисте життя, не допускає збирання, зберігання, використання і поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди; стаття 129 закріплює як один з основних принципів судочинства законність. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер допустимості означає, що по всіх справах, незалежно від їх категорії, повинна дотримуватися вимога про отримання інформації з визначених законом засобів доказування, з дотриманням порядку збирання, представлення і дослідження доказів (іншими словами, дотримання процесуальної форми доказування). Порушення цих вимог приводить до неприпустимості доказів. Спеціальний характер допустимості - це правила, що передбачають використання чітко визначених законом доказів для встановлення певних обставин справи (позитивна допустимість) або забороняють використання певних доказів (негативна допустимість). Допустимість судових доказів необхідно розглядати в широкому і вузькому значенні. Допустимість доказів в широкому сенсі означає, що будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, можуть бути отримані на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Допустимість доказів у вузькому значенні конкретизується в нормах матеріального права. Так, в ст. 218 ЦК вказано, що недотримання вимог щодо письмової форми правочину спричиняє незаконність рішення суду, обґрунтованого свідченнями свідків. Визнання доказу недопустимим - це не обов`язок, а право суду. Існує спеціальне правило, відповідно до якого суд може, виходячи з обставин справи і ходу її розгляду, визнавати недопустимим той або інший доказ. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій особа, яка подала заяву, повинна подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє особі, яка зробила заяву, у збиранні доказів. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. Таким чином додану до матеріалів відповіді на відзив копію посвідчення багатодітної сім`ї серії [NUMBER] від 25.10.2019 року (а.с. 154 т. 1) суд не бере до уваги при вирішенні цього спору, як доказ у справі, оскільки воно втратило свою чинність. Щодо висновків психолога за результатами проведення консультацій з дітьми [PERSON] та [PERSON] від 12.12.2023 року, 19.01.2024 року, виконаних спеціалістом - психологом Т. Кротовою, які подані до суду стороною відповідача, то суд враховує те, що такі висновки психолога ґрунтуються на поясненнях матері та дітей, а також окремих письмових документах, наданих лише однією стороною; у психолога не перебували у дослідженні матеріали справи, яка розглядається, психолог особисто не спілкувалася з батьком дітей. Висновки психолога містять загальні висновки про зв`язок матері з дітьми такого віку без урахування фактичних обставин цієї справи. Отже, такі висновки психолога не містять інформацію щодо предмета доказування, а тому не можуть бути належним доказом у цій справі. Постанова КЦС ВС від 8 лютого 2024 року у справі № 623/3801/19 (справа, що стосується оцінки висновку психолога та фіксації думки дитини). Щодо висновків фахівця №1-23/02, №2-23/02 від 23.02.2024 року, складеного щодо оцінки висновку психолога за результатами проведення консультацій з дітьми складеного 12.12.2023 року спеціалістом [PERSON] та за результатами проведення консультацій з дитиною, складеного 19.01.2024 року спеціалістом [PERSON] обох висновках зазначено, що вони складені фахівцем у галузі судово-психологічної експертизи [PERSON] на підставі звернення позивача [PERSON] . Як вбачається з даних висновків вони подані стороною позивача на спростування висновків психолога [PERSON] від 12.12.2023 року та 19.01.2024 року. Однак, в обох висновках не міститься вказівки на те, що фахівець [PERSON] повідомлена про те, що складені нею висновки будуть подані до суду, як докази в рамках розгляду даної цивільної справи, а тому їх не можна вважати належними доказами у розумінні ст.ст. 76,77 ЦПК України. Крім того, нормами цивільного процесуального законодавства передбачений спосіб спростування висновку спеціаліста такий як призначення судової експертизи, за результатами якої судовий експерт складе висновок, який відповідатиме всім вимогам ст. 1092 ЦПК України і буде належним доказом у розумінні ст.ст. 76, 77 ЦПК України. Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дітей, суд враховує, що форми й методи виховання дітей не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року (статті 8,12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» та приймає до уваги те, що позивач бажає брати участь у вихованні доньок і таке спілкування не перешкоджатиме нормальному розвитку дітей. Суд, також, вважає необхідним роз`яснити сторонам, що побудова сімейних відносин має здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки. Сторони не повинні поглиблювати конфліктну ситуацію, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявити справжню турботу, реалізувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку дітей. Таким чином, виходячи з найкращих міркувань при вирішенні спору щодо усунення перешкод у спілкуванні та встановлення регламенту зустрічі з дітьми, беручи до уваги висновок Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визначення участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми, приймаючи до уваги вік дітей, особливості їх розвитку, навчання та виховання, необхідності дотримання розпорядку дня та відпочинку, суд приходить до висновку, що вимоги первісного позову та зустрічного позову підлягають частковому задоволенню. Щодо позовної вимоги первісного позову про зобов`язання відповідачку погоджувати вибір навчальних та медичних закладів, в яких будуть навчатися та лікуватися діти, а також програми навчання і способи лікування в разі хвороби, то суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позову в цій частині, оскільки такі позовні вимоги суперечать інтересам дітей та може призвести до порушення їх прав. У постанові ВС від 04.09.2020 року (справа №264/3435/18ц) зазначено, що суд може відмовити у задоволенні вимог про зобов`язання того з батьків із ким проживає дитина, узгоджувати з іншим із батьків порядок, спосіб та лікувальні установи, необхідні для лікування дітей, відвідування дітьми освітніх закладів, якщо це може призвести до порушення прав дітей, коли між сторонами є гострий конфлікт і такі умови погодження при недосягненні згоди між батьками з наведених питань можуть створювати загрозливі для життя та здоров`я дітей ситуації. Щодо позовної вимоги первісного позову про зобов`язання відповідачку погоджувати із позивачем кандидатури нянь, з наданням їх засобів зв`язку, копій паспортних даних і ідентифікаційних податкових номерів та розмір оплати їх праці, то суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в цій частині, зважаючи на те, що відповідачка з дітьми наразі перебувають за кордоном, куди вимушені були виїхати через війну в Україні, в переважній більшості займається їх вихованням та самостійно може прийняти рішення відносно кандидатур нянь. Щодо позовної вимоги первісного позову про зобов`язання відповідачку повідомляти позивачу не пізніше ніж за один місяць про зміну місця проживання дітей з наданням точної поштової адреси і погоджувати переїзд дітей в інше місце, окрім Києва, то суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення таких позовних вимог, а саме зобов`язати матір [PERSON] повідомляти батька, [PERSON] про зміну фактичного місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] та їх місця навчання у дошкільному/шкільному навчальному закладі. Щодо позовної вимоги первісного позову про заборону відповідачці розміщувати в соціальних мережах відео, фото та інформацію про дітей сторін, то суд приходить до висновку про відмову у задоволенні таких позовних вимог з огляду на те, що вони не регулюються нормами Сімейного Кодексу України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги первісного позову та вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню частково. Відповідно ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Outcome: partial