Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

27.05.2021 року засобами поштового зв`язку до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, згідно прохальної частини якої просить суд: стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти у сумі 13 849,21 доларів США (еквівалент 380 260,53 грн.). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно накладної №95287 від 22.09.2018 року [PERSON] відпустив, а [PERSON] отримала товаро-матеріальні цінності загальною вартістю 13 849,21 доларів США. Станом на 29.04.2021 року відповідач, як боржник, не виконала обов`язок по оплаті на користь позивача вартості даних ТМЦ. 19.04.2021 року позивач направив письмову вимогу відповідачу наступного змісту: «Вимагаю у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги [PERSON] виконати обов`язок по оплаті на користь [PERSON] вартості ТМЦ у розмірі 13 849,21 доларів США, передбачених накладною №95287 твід 22.09.2018 року. Також позивача достовірно відомо про те, що відповідач продала дані ТМЦ у 2018 році на користь третіх осіб, від яких у повному обсязі отримала грошові кошти. Однак грошове зобов`язання відповідачкою не виконане, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.06.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 04.06.2021 року від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.08.2021 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] . 01.10.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Хряпинської С.С. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого остання просить відмовити в задоволенні позову, а також стягнути з позивача на користь відповідача 30 000,00 грн. сплачених адвокату за надання правничої допомоги. Відзив обґрунтовано тим, що 25.09.2018 року між [PERSON] (продавцем) та ФОП [PERSON] (покупцем) укладено договір №3593 купівлі-продажу товарів з відстрочкою платежу. Пунктом 1.1 Договору №3593 від 25.09.2018 року передбачено, що продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у свою власність та оплатити товар в кількостях та за ціною (вартістю), що наводяться в додатках (видаткових накладних) до цього договору, які підписуються та скріплюються підписами та або печатками обох сторін та є невід`ємною частиною цього договору. Загальна ціна (вартість) товару за цим договором визначається у видатковій накладній (п. 3.1 Договору). Оплата ціни (вартості) товару здійснюється покупцем в національній валюті України готівковим шляхом (п. 3.2 Договору). Оплата вартості (ціни) товару здійснюється покупцем на умовах 100% вартості (ціни) товару протягом 5 років, але не пізніше 25.09.2023 року (п. 3.3 Договору). Покупець зобов`язується оплатити вартість (ціну) товару у визначені цим Договором строки (терміни) (п. 4.2.2 Договору). Пунктом 7.1 Договору передбачено, що всі спори та розбіжності, що можуть виникнути між сторонами із умов цього договору, або у зв`язку з ним (при його укладенні, виконанні, зміні, розірванні, припиненні, визнання неукладеним, визнання недійсним, тлумаченні і т.ін.), вирішується шляхом переговорів між сторонами. Якщо відповідний спір (розбіжність) муж сторонами неможливо вирішити шляхом переговорів, то такий спір (розбіжність) вирішується у судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до чинного в Україні законодавства. Отже, між позивачем та відповідачем укладений договір купівлі-продажу товару з відстрочкою платежу до 25.09.2023 року. Тобто, підписуючи договір №3593, сторони домовились щодо усіх істотних умов договору і визначили строк його виконання. Доказів продажу відповідачем ТМЦ, які були нею придбані у 2018 році за №3593 купівлі-продажу товарів з відстрочкою платежу, позивач не надає. Відповідач звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення 02.07.-09.07.2020 року щодо неї злочину про викрадення з її відділу під №12/27, який вона орендує в приміщенні супермаркету «Клас», парфумерії на загальну суму 1 882 153,80 коп., в тому числі косметика, яка була придбана у позивача. Шевченківським відділом поліції ГУНП в Харківській області з цього приводу відкрите кримінальне провадження відносно громадянина [PERSON] та [PERSON] за частиною 2 статті 15, частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України, де [PERSON] є потерпілою. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова, викрадений товар на суму 1 882 153, 80 коп., у тому числі, придбаний за договором №3593 купівлі-продажу товарів з відстрочкою платежу у позивача, був повернутий ухвалою Дзержинського районного суд ум. Харкова у складі судді Хайкіна В.М. [PERSON] . Тому, вимога про виконання оплати (виконуватись може лише договір, а не оплата) з посиланням на частину 1 статті 530 ЦК України у семиденний термін, є нікчемною і не може бути задоволена відповідно до Договору. А тому, позовні вимоги є необґрунтованими, аргументи позову не доведеними, належних та допустимих доказів позивачем не надано. 21.10.2021 року відповідачем [PERSON] подано заяву про відвід судді Хайкіна В.М. від розгляду даної цивільної справи. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2021 року здійснено перехід від розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження у повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2021 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючому судді Хайкіна В.М. від розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів відмовлено. 16.11.2021 року від позивача [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що відповідач та його представник умисно затягують розгляд даної судової справи з метою відстрочення дати притягнення відповідача до цивільної відповідальності у вигляді стягнення з неї боргу на користь позивача. Предметом судового розгляду є заборгованість згідно накладної №95287 від 22.09.2018 року, по якій [PERSON] відпустив, а [PERSON] отримала товаро-матеріальні цінності загальною вартістю 13 849,21 доларів США. Договір №3593 від 25.09.2018 року купівлі-продажу не має жодного правового відношення до накладної №95287 від 22.09.2018 року, а отже не є предметом даного судового розгляду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.11.2023 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Хряпинської С.С. про залучення до справи третьої особи задоволено та залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.04.2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Хряпинської С.С. про закриття провадження у даній цивільній справі відмовлено. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. Пояснення третьої особи [PERSON] щодо позову чи відзиву на нього до суду не надходили. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Романченко О.М. позовні вимоги підтримав, у своїх поясненнях зазначив про те, що договір купівлі-продажу від 25.09.2018 не може відноситись до спірних правовідносин та накладної від 22.09.2018, на підставі якої позивачем було передано товар відповідачу, оскільки вказані правовідносини виникли до дати укладення договору, а сама накладна не містить жодного посилання на договір від 25.09.2018. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Хряпинська С.С. та відповідач у судовому засіданні проти позову заперечували, посилались на те, що хоча і підписували накладну від 22.09.2018 та одержували від позивача товар по ній, проте, підстав для стягнення заборгованості немає, оскільки ціна за товар у накладній зазначена у валюті, а сам товар в подальшому було викрадено у відповідача. Представник відповідача адвокат Хряпінська С.С. у судовому засіданні визнала, що Договір купівлі-продажу № 3593 від 25.09.2018 не має відношення до спірних правовідносин, проте просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів, викладених у відзиві, а також заявила клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку із тим, що договір купівлі-продажу товарів з відстрочкою платежу укладався між фізичними особами-підприємцями, оскільки предметом вказаного договору є матеріально-технічні цінності, а саме парфюмерія, та вважає, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у позові та письмових заявах по суті справи, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини сторін спору. Матеріалами справи встановлено, що згідно із накладною № 95287 від 22.09.2018 на суму 13 849,21 доларів США, що підписана позивачем та відповідачкою, [PERSON] відпустив, а [PERSON] отримала косметичну продукцію. Поясненнями представника позивача, відповідача та представника відповідача підтверджується, що грошові кошти в сумі 13 849,21 доларів США за переданий по вищевказаній накладній товар позивачу не сплачені. З відзиву відповідача вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] 25.09.2018 укладено договір № 3593 купівлі-продажу товарів з відстрочкою платежу. Пунктом 1.1. вказаного договору передбачено, що Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти у свою власність та оплатити Товар в кількості та за ціною (вартістю), що наводиться в Додатках (видаткових накладних) до цього Договору, які підписуються та скріплюються підписами та/або печатками обох Сторін та є невід`ємною частиною цього Договору. Загальна ціна (вартість) Товару за цим Договором визначається у видатковій накладній (п. 3.1. Договору). Оплата ціни (вартості) Договору здійснюється в національній валюті України готівковим шляхом на умовах 100% вартості (ціни) Товару протягом 5 (п`яти) років, але не пізніше 25.09.2023 (пункти 3.2. та 3.3. Договору). З письмових поясненнях позивач, та його представник в судовому засіданні, заперечили проти укладення договору №3593 купівлі-продажу товарів з відстрочкою платежу між сторонами спору та його поширення на правовідносини сторін за спірною накладною, що складена сторонами на три дні раніше згаданого договору купівлі-продажу. Позивач наголошує на тому, що між сторонами спору виникли правовідносини купівлі-продажу товарів, що підтверджено накладною № 95287 від 22.09.2018 на суму 13 849,21 доларів США. Відповідач в документах по суті справи та її представник в судових засіданнях не заперечували проти підписання відповідачкою згаданої товарної накладної. Матеріали справи також не містять доказів зворотного. Крім того в матеріалах справи відсутні докази того, що товарна накладна №95287 від 22.09.2018 виписана в межах правовідносин сторін спору по договору №3593 від 25.09.2018 про купівлю-продаж товарів з відстрочкою платежу. Про це також свідчить зміст договору купівлі-продажу, наданий відповідачем. Натомість спірні правовідносини сторін по накладній ознак господарських відносин не мають, ні за суб`єктним складом, ні за їх умовами. Згідно частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, сторонами справи не наданий суду договір купівлі-продажу, на підставі якого виписана згадана товарна накладна. Тому суд надає оцінку товарній накладній як єдиному документу, що посвідчує факт переходу права власності на товар від позивача до відповідачки та виникнення грошового зобов`язання відповідачки по оплаті отриманого товару. Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, мають укладатися у письмовій формі (пункт 3 частини 1 статті 208 ЦК України). Частинами 1, 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З огляду на наведені норми, враховуючи наявність підписів сторін спору на накладній №95287 від 22.09.2018, відсутність заперечення відповідача проти її підписання та щодо фактичного отримання нею товару зазначеного у вказаній накладній, суд приходить до висновку про те, що передача товарно-матеріальних цінностей за цією накладною відбулась, оскільки за змістом та правовою природою ця накладна є товаророзпорядчим документом. Згідно із частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір, відповідно до статті 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до частини 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі статтею 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина 2 статті 640 ЦК України). Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (частина 1 статті 656 ЦК України). Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Отже, між позивачем та відповідачем фактично склалися правовідносини з купівлі-продажу товарів шляхом складення та підписання накладної №95287 від 22.09.2018 на суму 13 849,21 доларів США. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (частина 1 статті 656 ЦК України). Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (стаття 658 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Частинами 1-3 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару. Якщо продавець прострочив виконання обов`язку щодо передання товару, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на день передання товару, встановлений у договорі, а якщо такий день не встановлений договором, - на день, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Накладна №95287 від 22.09.2018 не містить посилання на безоплатний характер переданого відповідачу товару, тому вчинений правочин з купівлі-продажу, оформлений накладною, є двостороннім, реальним та відплатним. Це означає, що у сторін правочину за накладною №95287 від 22.09.2018 виникли обопільні права та обов`язки, притаманні правочинам цього виду, зокрема з передачі товару продавцем та його оплати покупцем. В силу положень статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Отже, між сторонами спору склалось зобов`язальне правовідношення з купівлі-продажу товарів за накладною, про оплатний характер якого також свідчить вимога позивача про оплату в семиденний строк переданого товару, що була скерована відповідачу. Судом встановлено, що сторони правовідносин визначили валютою грошового зобов`язання по згаданій накладній долар США. В позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу в валюті зобов`язання із зазначення його гривневого еквіваленту. Надаючи оцінку вищевказаному, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В силу принципу свободи договору сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Договір є обов`язковим для сторін (стаття 629 ЦК України). Як встановлено судом вище, договір купівлі-продажу укладений сторонами спору в письмовій формі шляхом підписання товаророзпорядчого документа - накладної, яка свідчить як про укладення договору, так і про його передачу позивачем відповідачці. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Отже, положення чинного законодавства, хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті. Наведена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2020 у справі №910/10191/17. Крім того, за змістом пунктів 50-52 постанови від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц Велика Палата Верховного Суду вбачається, що належним виконанням грошового зобов`язання є його виконання у валюті зобов`язання. У постанові Великої Палати від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц зроблено висновок про те, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм статтей 524, 533 ЦК України, частини 4 статті 5 Декрету № 15-93 Велика Палата Верховного Суду робить висновок про те, що гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. У постанові від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина 2 статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина 2 статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України (постанова Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 301/2052/18). З огляду на наведені правові висновки Верховного Суду, які суд враховує у відповідності до норми частини 4 статті 263 ЦПК України, вбачається, що виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті чинним законодавством не заборонено, незалежно від виду договору, на підставі якого таке зобов`язання виникло. Про це свідчить, зокрема, і норма статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», яка визначає особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті. Ця норма також не встановлює жодних обмежень чи особливостей примусового виконання валютного зобов`язання в залежності від того чи виникло грошове зобов`язання у зовнішньо-економічних відносинах, чи за договором укладеним між резидентами України. Поряд з цим, судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов`язання, яке існує між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті. Таким чином суд дійшов висновку, що законодавство України не встановлює заборони на укладення договору купівлі-продажу товару, зокрема в доларі США, не передбачає індивідуальне валютне ліцензування сторін цього правочину, а стягнення несплаченого грошового зобов`язання має відбуватися відповідного до вільно узгоджених сторонами умов саме у валюті зобов`язання, що і буде вважатися його належним виконанням. Оскільки на час розгляду справи судом відповідачем не надано доказів, що свідчать про сплату нею на користь позивача вартості переданого за накладною товару в доларі США або в гривні, беручи до увагу відсутність законодавчо встановленого обмеження на вираження грошового зобов`язання в іноземній валюті, то суд приходить до висновку про можливість задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача грошового зобов`язання, що виникло за фактичних правовідносин купівлі-продажу товарів у валюті цього зобов`язання. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, а тому не вбачає підстав для стягнення з позивача та користь відповідача у розмірі 30 000,00 грн. понесених витрат на правничу допомогу. Застосовані судом ходи забезпечення позову діють у відповідності до статті 158 ЦПК України.

Outcome: approved