Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просить суд ухвалити рішення, яким зняти арешт з усього майна позивача та оголошення заборони на його відчуження, накладений постановою відділу державної виконавчої служби Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції АЕ № 999651 від 30.03.2010, реєстраційний номер обтяження 9681873. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 31.03.2010 зареєстровано арешт нерухомого майна боржника за № 9681873 згідно постанови про арешт майна боржника тп оголошення заборони на його відчуження, АЕ 999651 від 30.03.2010 виданої Саксаганським відділом ДВС Криворізького міського управління юстиції в м. Кривий Ріг. В результаті відкриття спадщини після смерті дружини позивача, останній дізнався про накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка знаходиться у приватній спільній частковій власності по 1/3 частині за кожним із співвласників. В результаті накладення арешту на все вказане нерухоме майно було порушено право володіння та розпорядження майном, в тому числі і інших співвласників. Саксаганським відділом ДВС надана відповідь за № 13-34/35225 від 29.07.2022, з якої стало відомо, що за відомостями АСВП та ЄДРВП відкритих виконавчих проваджень, боржником у яких є позивач по справі, станом на 29.07.2022 немає. У цій же відповіді повідомлено, що виконавчі провадження,які перебували на примусовому виконанні у відділі ДВС до 2018 року знищені, а з метою зняття арешту необхідно звернутись до суду. \~ \~ \~ \~У відзиві на позовну заяву представник відповідача не погодився з заявленими позовними вимогами, просить відмовити у їх задоволенні. Зазначає, що з 18.01.2010 по 10.07.2010 на примусовому виконанні у відділі органу виконавчої служби перебувало виконавче провадження № 16766231 з примусового виконання виконавчого листа № 2н-7922 від 27.08.2009 виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення боргу з [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 12160,35 грн., в межах якого було винесено постанову про арешт майна боржника, яка внесена до відповідних реєстрів обтяження. \~ \~ \~ \~Також представник відповідача звертає увагу суду, що в ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» чітко і в повній мірі визначено підстави скасування арешту з майна боржника при винесенні ним постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, а тому не перебачається скасування арешту з майна боржника при поверненні виконавчого документу стягувачу. \~ \~ \~ \~Крім того, з посиланням на ч. 15 розділу VII Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженого наказом Мінюсту № 512/5від 02.04.2012, вказує, що скасування арешту з майна боржника по завершеним виконавчим провадженням є можливим після надходження на депозитний рахунок відділу суми коштів, необхідної для задоволення вимог стягувачів, стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. \~ \~ \~ \~Згідно інформації АСВП (спецпідрозділ) борг за виконавчим листом становить 12160,35 грн., виконавчий збір на користь держави та витрати виконавчого провадження становлять 305,00 грн., про що відомо позивачу, але ним, рішення суду не виконано, виконавчий збір не сплачено, тому арешт з майна боржника без повної сплати скасовано бути не може. \~ \~ \~ \~Надати більш детальну інформацію не представляється можливим у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження № 16766231 у 2013 році. (а. с. 44). \~ \~ \~ \~У відповіді на відзив представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити (а. с. 61 62). \~ \~ \~ \~Ухвалою від 08.05.2023 (суддя Прасолов В. М.) відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. \~ \~ \~ \~У зв`язку із звільненням судді [PERSON] та відрахуванням зі штату суду, за результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду матеріали цивільної справи передано в провадження судді Сіденку С. І., який своєю ухвалою від 11.06.2024 прийняв справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, призначив судове засідання. \~ \~ \~ \~Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя, позовні вимоги підтримує, а в частині стягнення з відповідача судових витрат в тому числі витрат на правову допомогу просить залишити без розгляду. \~ \~ \~ \~Неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки сторонами по справі викладено свою позицію щодо спору у заявах по суті справи. \~ \~ \~ \~Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матейффайзен Банк Авальріали справи, суд діййщов наступних висновків. Відповідно до судового наказу № 2н-7922/2009 від 27.08.2009, виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області стягнуто солідарно з боржників [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в сумі 12070,00 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 60,35 грн. ви титрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30,00 грн. (а. с. 59). Як повідомив представник відповідача у відзиві на позовну заяву на примусовому виконанні у відділі органу виконавчої служби з 18.01.2010 по 10.07.2010 перебувало виконавче провадження № 16766231 з примусового виконання виконавчого листа № 2н-7922 від 27.08.2009 виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення боргу з [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 12160,35 грн., в межах якого було винесено постанову про арешт майна боржника, яка внесена до відповідних реєстрів обтяження. Таким чином, судом встановлено, що вказаний судовий наказ був пред`явлений до виконання та відкрито виконавче провадження № 16766231. За відомостями реєстру прав власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] належить позивачу разом з іншими особами на праві приватної спільної часткової власності у розмірі 1/3 частки за кожним (а. с. 8). Відповідно до даних з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на вказаний об`єкт нерухомості накладено арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 9681873, який зареєстровано 31.03.2010 за № 9681873 реєстратором: Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АЕ 999651, 30.03.2010, Саксаганський відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, [PERSON] (а. с. 9). Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 15.02.2010 року судовий наказ у справі № 2н-7922/09 від 27.08.2009 скасовано (а. с. 60). Згідно\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом зазначених норм та положень\~ст. 16 ЦК України\~власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку\~звільнення з-під арешту майна, яка належить йому на праві власності. Судом встановлено факт накладення арешту на нерухоме майно боржника у рамках виконавчого провадження. З відзиву на позовну заяву вбачається, що виконавчий лис в рамках виконавчого провадження був повернутий стягувачу без виконання. Разом з тим відповідач доказів цього суду не надає та вказує, що матеріали виконавчого провадження були знищені у 2013 році. Згідно із положеннями\~статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»\~державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до частини першої\~статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»\~арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у\~статті 25 цього ж Закону\~у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника. Відповідно до положень частини четвертої\~статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~ підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій\~статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. Чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція\~Закону України «Про виконавче провадження»\~(частина четверта статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної\~\~виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Враховуючи викладене, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, чого відповідачем належними та допустимими доказами суду не доведено, на підставі\~статті 47\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника. Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених\~статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій. Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження»\~щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до\~Закону України «Про виконавче провадження»\~підлягає примусовому виконанню. Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні. У справі, що розглядається, встановлено відсутність боргових зобов`язань позивача по даній справі [PERSON] банком станом на 09.01.2024, що вбачається з листа АТ «Райффайзен Банк» № 81-15-9/193 від 09.01.2024 (а. с. 63). Крім того, як встановлено судом, судовий наказ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, в подальшому було скасовано ухвалою від 15.02.2010. За таких обставин суд вважає доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання скасованого судового наказу, який скасований ухвалою від 15.02.2010. При цьому відповідачем належними та допустимими доказами суду не доведено повернення виконавчого документу стягувачу. Крім того, суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Згідно зі\~статтею 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою\~статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам\~Конституції України\~та Конвенції. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року по справі № 2/0301/806/11, які також узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19) та в силу приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при розгляді даної справи. Крім того, суд констатує, що наявність протягом тривалого часу (майже 14 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Разом з тим, суд звертає увагу сторін, що позивачем заявлено вимоги до відповідач про скасування арешту всього майна божника, тоді як предметом розгляду даної справи був виключно арешт, накладений на підставі постанови Саксаганського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АЕ 999651 від 30.03.2010. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову частково у спосіб скасування вказаного арешту нерухомого майна. Суд також враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі. Інші доводи учасників процесу не спростовують висновків суду по даній справі.

Outcome: partial