Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-12 00:00:00

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] та Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., про визнання договору недійсним в частині продажу частки квартири. Позов мотивований тим, що батьки позивача [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 20.01.1995 до 14.10.2022. [INFO] у шлюбі народився позивач - [PERSON] . Після розірвання шлюбу між батьками позивачу стало відомо про наступні сімейні обставини. 18.10.2000 дідусем позивача - [PERSON] на випадок його смерті зроблено таке розпорядження: частина квартири за [ADDRESS] заповідано [PERSON] . Також 18.10.2000 бабусею позивача - [PERSON] було складено заповіт, згідно якого на випадок її смерті зроблено розпорядження: частина квартири за [ADDRESS] заповідано [PERSON] [INFO] помер дід позивача [PERSON] 10.01.2006 була зареєстрована спадкова справа, заведена щодо майна померлого діда позивача - [PERSON] , в якій позивача допущено до спадкування за заповітом частини квартири [ADDRESS] . На той час позивач був малолітньою дитиною, а тому всі правочини в інтересах [PERSON] щодо прийняття спадщини вчиняли батьки останнього. Позивач зазначає, що 30.03.2007, в результаті зловмисної домовленості [PERSON] та батька позивача - [PERSON] (який діяв в інтересах сина) з однієї сторони, та матері позивача - [PERSON] з іншої сторони, укладено Договір купівлі-продажу квартири з відстроченням. За умовами цього договору: продаж зазначеної квартири вчинено за 287 834,85 грн., що еквівалентно 56 997 доларів США; розрахунок між сторонами здійснювався з відстроченням платежу, а саме - в день укладення, до моменту підписання договору, сплачено 28 785 грн., що на день укладання цього договору, відповідно до курсу НБУ еквівалентно 5 700 доларів США. За цим договором, в тому числі була відчужена частина квартири [ADDRESS] , яку позивач отримав у власність на підставі заповіту [PERSON] . Надалі, 30.03.2007 продовжуючи свою зловмисну домовленість, [PERSON] та [PERSON] (який діяв в інтересах сина) склали заяву про проведення повного розрахунку та отримання ними грошей за продану вищезазначену квартиру, а саме: 259 049, 85 грн. від покупця [PERSON] (матері позивача). 30.03.2007 року начальником КП «Вінницьке обласне об?єднане бюро технічної інвентаризації» [PERSON] видане реєстраційне посвідчення, що квартира [ADDRESS] в цілому зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., за реєстровим №3045. В подальшому використовуючи отримані результати від зловмисної домовленості, 03.04.2007 [PERSON] уклала із ВАТ КБ «Надра» кредитний договір №30/03/2007/840-КВ/13, за умовами якого отримала валютний кредит в сумі 51 297 доларів США. А також, для забезпечення цього кредиту уклала договір іпотеки від 03.04.2007., де в п. 1.2 вказано, що предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира під [ADDRESS] . Предмет іпотеки є власністю [PERSON] . Згодом [PERSON] , після отримання у ВАТ КБ «Надра» грошових коштів в сумі 51 297 доларів США, передала ці кошти батьку позивача - [PERSON] для використання їх у підприємницькій діяльності, а не в інтересах малолітньої дитини - [PERSON] . Власне, після розірвання шлюбу між батьками, позивачу його батьки та бабуся [PERSON] надали таке узагальнене пояснення на питання «чому вони здійснили зловмисну домовленість щодо продажу майна позивача отриманого у спадок від дідуся та всупереч його інтересам?»: для ведення підприємницької діяльності ФОП [PERSON] терміново були необхідні обігові кошти, які можна було взяти в банку за умови передачі в заставу нерухомого майна; для цього батьки придумали «схему» як можна на [PERSON] зареєструвати квартиру без фактичної сплати грошей; надалі вони спільно провели психологічний тиск на [PERSON] і та згодилася під примусом (без отримання жодних грошей) укласти договір купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від 30.03.2007 та скласти «фіктивну» заяву про проведення повного розрахунку та отримання грошей за продану квартиру [ADDRESS] , а саме 259 049, 85 грн. від покупця [PERSON] 02.10.2018 ПАТ «Комерційний банк «Надра» (Первісний Іпотекодержатель) та [PERSON] (Новий Іпотекодержатель) укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором від 03.04.2007. 04.09.2019 [PERSON] була складена заява про те, що він як Іпотекодержатель за договором про відступлення прав за іпотечним договором, просить зняти заборону відчуження та іпотеку з квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , та була передана в іпотеку ПАТ «Комерційний банк «Надра» по договору іпотеки від 03.04.2007, у зв?язку з повним розрахунком по кредитному договору №30/03/2007/840/КВ/13 від 03.04.2007 та припиненням договору іпотеки. Враховуючи наведені обставини позивач, вважаючи, що договір купівлі-продажу від 30.03.2007, укладений в результаті зловмисної домовленості усіх сторін договору та відчуження належної позивачу частки вищезазначеної квартири, було здійснене без письмового дозволу органу опіки та піклування, просить суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири в частині продажу [PERSON] частки квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності позивачу - [PERSON] . Судові витрати просить покласти на відповідачів. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку загального позовного провадження. Роз`яснено процесуальні права учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачами відзиву на позов, а третім особам надання письмових пояснень по суті спору. 23.01.2024 на адресу суду від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення щодо позову, в яких зазначила, що позовні вимоги підтримує. У письмових поясненнях визнала усі обставини викладені у позовній заяві, зазначивши, що дійсно укладення договору купівлі-продажу від 30.03.2007, було здійснено в результаті зловмисної домовленості між усіма учасниками договору, а саме під психологічних примусом зі сторони [PERSON] та [PERSON] , третя особа [PERSON] погодилась, без фактичної передачі будь-яких грошових коштів, укласти спірний договір. Зазначила, що на той час [PERSON] та [PERSON] запевнили її в тому, що у майбутньому усі майнові інтереси онука [PERSON] будуть поновлені. Вказала, що метою укладення даного договору стало те, що [PERSON] необхідні були кошти для ведення підприємницької діяльності, у зв`язку з чим між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» 03.04.2007 укладено кредитний договір, за умовам якого [PERSON] отримала валютний кредит у сумі 51 297 доларів США, а в іпотеку передала отриману квартиру. 24.01.2024 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнала у повному обсязі. Зазначила, що усі обставини викладені у позовній заяві відповідають дійсності. Вказала, що у серпні - жовтні 2022 року вона розповіла сину [PERSON] про обставини сімейного життя з [PERSON] , коли позивач був малолітнім та як ці обставини вплинули на майновий стан позивача та про які позивачу не було відомо до 2022 року. Зазначила, що дійсно спірний договір купівлі-продажу, було укладено в результаті зловмисної домовленості між усіма учасниками договору, без фактичної передачі будь-яких коштів, а саме до моменту підписання оспорюваного в частині договору сторони правочину вигадали, що [PERSON] було сплачено 28 785,00 грн. Згодом, продовжуючи зловмисну домовленість, без фактичної передачі будь-яких коштів, [PERSON] та [PERSON] (який діяв в інтересах малолітнього сина [PERSON] ), була складена фіктивна заява про проведення повного розрахунку та отримання ними коштів за продану квартиру, а саме 259 049,85 грн. від покупця [PERSON] . Метою укладення даного договору стало те, що [PERSON] необхідні були кошти для ведення підприємницької діяльності, у зв`язку з чим між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» 03.04.2007 укладено кредитний договір, за умовам якого [PERSON] отримала валютний кредит у сумі 51 297 доларів США, а в іпотеку передала отриману квартиру. Кредитні кошти [PERSON] передала [PERSON] 05.02.2024 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Федчук Т.М. надійшов відзив на позовну заяву, якому просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування позиції зазначила, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження його слів, жодної зловмисної домовленості не було, більше того [PERSON] вбачає зловмисну домовленість між відповідачем [PERSON] позивачем [PERSON] , та третьою особою [PERSON] і зловживання правами позивачем, а саме мати та син зареєстровані за одним місцем проживання і після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] жодних стосунків не підтримують, син залишився з матір`ю. Представник відповідача зазначає, що з метою уникнення поділу спірної квартири між колишнім подружжям, позивач звернувся до суду з даним позовом. До позову додано докази: копія оспорюваного договору від 30.03.2007 та заяви від 30.03.2007, які посвідчені нотаріально, за змістом яких як [PERSON] , так і [PERSON] підтверджували дійсність угоди та проведення фактично розрахунку за спірним договором, зміст норм законодавства, зокрема й щодо недійсності правочинів сторонам було роз`яснено, про що свідчать п.5 договору, що внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших, яких продавці зобов`язані утримувати за законом чи договором, за п.6 сторони правочину стверджували, що умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує інший правочин і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, волевиявлення є вільним і усвідомленим та інше, про що також свідчать п.п.8,13 договору. Наразі, позивач [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , які надали свої письмові пояснення щодо позову у заявах по суті справи стверджують зворотне, що позов визнають і що мала місце зловмисна домовленість і коштів не отримувалося, тобто діють недобросовісно у супереч положенням принципу «заборони суперечливої поведінки». Враховуючи принцип «добросовісності» та «заборони суперечливої поведінки» представник відповідача наголосила на тому, що учасник справи має нести відповідальність, як наслідок обраної ним поведінки в минулому щодо укладених правочинів. Суперечлива поведінка як наслідок застосування принципу «заборони суперечливої поведінки» є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог повністю. Представник відповідача зазначає, що [PERSON] стверджує, що зловмисної домовленості ні з ким не мав, не діяв у супереч інтересам сім`ї та дітей, зокрема сина [PERSON] , надавав утримання та забезпечував його потреби як дитини, компенсацію за свою частку він отримав. Так, [PERSON] досяг повноліття [INFO] , був обізнаний з усіма обставинами відчуження спірної квартири, подав цей позов за спливом 17 років з моменту його укладення, виправдовуючи це тим, що нібито лише після розірвання шлюбу між батьками батьки та бабуся надали йому узагальнене пояснення на його питання : «Чому вони здійснили зловмисну домовленість щодо продажу мого майна отриманого у спадок від дідуся без дозволу органу опіки та піклування та всупереч моїм інтересам?». Представник відповідача зазначила, що станом на 14.10.2022 року позивач досяг вже повних 23-річного віку, тому на думку представника відповідача, слід критично сприймати його посилання на необізнаність та порушення його прав укладенням спірного правочину, про що він нібито дізнався лише 14.10.2022. Жодного доказу, що позивач не міг дізнатися раніше, суду не надано, як і в чому полягає порушення його прав. Маючи повний безперешкодний доступ до органу реєстрації прав до 2013 року, яким був БТІ, до публічного реєстру речових прав на нерухоме майно в мережі Інтернет, позивач міг вільно та безперешкодно дізнатися про нібито порушення своїх прав, ще з моменту досягнення ним повноліття - [INFO], тобто майже 8 років тому, що спірна квартира, зокрема і його частка у 2007 році відчуженні на користь його матері [PERSON] . Право власності на цю квартиру й досі зареєстровано за його матір`ю [PERSON] . Претензій до матері чи батька протягом усього цього часу він не виставляв і лише коли виник спір про поділ майна між батьками, зокрема й квартири, на частку якої він претендує за цим позовом, позивач подає вдруге даний позов, у зв`язку із чим провадження у справі № 127/19778/22 за позовом його мати до батька і зустрічним позовом про поділ майна зупиняється вдруге до розгляду його позову, що на думку [PERSON] , свідчить про зловживання [PERSON] правами. Щодо дотримання інтересів позивача [PERSON] батько [PERSON] зазначає, що вони разом із його матір`ю [PERSON] завжди діяли в інтересах дітей та сім`ї, так позивач [PERSON] забезпечений житлом батьками на підставі договору дарування квартири [ADDRESS] , який укладено 04.08.2017 року, тобто після набуття ним повної дієздатності - [INFO] року, коли він зміг самостійно приймати участь як сторона договору. 19.02.2024 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Федчук Т.М. надійшла заява про застосування строку позовної давності, зазнаючи, що позивач оспорює правочин зі спливом 17 років з дня його вчинення. Заяву мотивувала тим, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду раніше є обов`язком позивача. Посилання на розірвання шлюбу між батьками за рішенням суду від 14.10.2022 року є нерелевантним, представник відповідача вважає, що дана обставина не свідчить про перешкоджання зверненню з таким позовом раніше, беручи до уваги і те, що позивач досяг повноліття ще [INFO]. Інших заяв по суті спору матеріали справи не містять. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.02.2024 підготовче провадження у даній цивільній справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Огородник В.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив вимоги задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні, допитаний в порядку ст. 92 ЦПК України позивач [PERSON] , суду повідомив, що в серпні-вересні 2022 року, він під час процесу розлучення батьків дізнався, що його дідусь залишив на його ім`я заповіт. Коли дідусь помер, [PERSON] за заповітом успадкував частку спірної квартири. Зазначив, що дана частка квартири, що належала йому, була відчужена його батьком - [PERSON] на користь матері - [PERSON] , всупереч його інтересам. Вказав, що дана квартира була передана в іпотеку для отримання кредитних коштів [PERSON] , яка дані кошти передала [PERSON] для ведення його підприємницької діяльності. [PERSON] зазначив, що будь-яких коштів від даного правочину він не отримував. В 2007 році [PERSON] було 8 років, а тому про дані події щодо відчуження частки належної йому квартири, він не знав та не міг знати. Про дані обставини [PERSON] дізнався лише під час процесу розлучення батьків, зі слів матері [PERSON] та бабусі [PERSON] . В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Майданевич Л.О. позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві та відзиві [PERSON] на позовну заяву. Допитана в судовому засіданні, в порядку ст. 92 ЦПК України, відповідач [PERSON] , суду повідомила, що у 2006 році її син - [PERSON] в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON] набув право власності на частку у спірній квартирі. Щодо обставин що передували укладенню оспорюваного договору вказала, що для бізнесу її колишнього чоловіка необхідні були обігові кошти, а тому її колишній чоловік вирішив взяти у кредит кошти для чого необхідно було віддати квартиру в іпотеку. [PERSON] почав здійснювати на неї та [PERSON] психологічний тиск аби перереєструвати квартиру на [PERSON] з метою подальшої передачі квартири в іпотеку, щоб отримати кредитні кошти. Зазначила, що спочатку вона та її матір - [PERSON] на це не погоджувались, але потім [PERSON] її переконав та вона набула право власності на дану квартиру, хоча коштів за неї не передавала. Згодом дане майно [PERSON] передала в іпотеку, отримавши кредитні кошти, які віддала [PERSON] для введення підприємницької діяльності. Відповідач [PERSON] в судові засідання жодного разу не з`явився, в результаті чого ухвалою суду від 01.08.2024 до [PERSON] за невиконання процесуального обов`язку з явки до суду для дачі особистих пояснень по суті справи, застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Федчук Т.М. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав, що наведено у відзиві на позовну заяву. 13.09.2024 на адресу суду від представника відповідача надійшла заява, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність, у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі, судові витрати просила стягнути з позивача на користь [PERSON] , докази, про понесення яких буде подано суду протягом п`яти днів з моменту постановлення рішення. Третя особа [PERSON] допитана в судовому засіданні в порядку ст. 92 ЦПК України суду повідомила, що у 2007 році настала фінансова криза і на неї почала психологічно тиснути її донька [PERSON] та зять [PERSON] , які наполягали на укладенні фіктивного договору купівлі-продажу, який наразі є спірним. Зазначила, що у 2007 році її завели до нотаріуса і вона підписала договір купівлі-продажу і заяву про отримання від [PERSON] коштів, хоча остання будь-яких коштів їй не передавала. Третя особа приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. в судове засідання не з`явилась, про місце, день та час проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомлено. Вислухавши учасників справи (їх представників), дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 11). Між [PERSON] та [PERSON] 20.01.1995 зареєстровано шлюб у Вінницькому міському відділі РАГС, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.10.2022 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 15.11.2022. (справа №127/18502/22) (а.с. 12). Таким чином [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.01.1995 по 15.11.2022. [PERSON] з 06.10.1998 року зареєстрований як - фізична особа підприємець (а.с. 24). 18.10.2000 [PERSON] на випадок його смерті зроблено розпорядження, а саме: частину квартири за [ADDRESS] , заповів [PERSON] , що підтверджується заповітом посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Свириденком А.Б., що зареєстровано в реєстрі за №2962 (а.с. 13). Також 18.10.2000 [PERSON] на випадок її смерті зроблено розпорядження, а саме: частину квартири за [ADDRESS] , заповіла [PERSON] , що підтверджується заповітом посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Свириденком А.Б., що зареєстровано в реєстрі за №2963 (а.с. 14). [INFO] помер [PERSON] та до майна, яке залишилось після його смерті 10.01.2006 зареєстрована спадкова справа, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №3018510 від 10.01.2006 (а.с. 15). 30.03.2007 між [PERSON] , [PERSON] , який діяв в інтересах малолітнього сина [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу з відстроченням платежу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудиком В.В. та зареєстрований в реєстрі за №3045 (а.с. 16). Відповідно до умов вищезазначеного договору [PERSON] та [PERSON] , який діяв в інтересах малолітнього сина [PERSON] , продали, а [PERSON] купила належну продавцям (по 1/2 частині кожному) квартиру [ADDRESS] . 1/2 частка квартири належить [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого Виконкомом Вінницької міської ради 28.09.2000 року, згідно з рішенням від 28.09.2000 року, за №1358, зареєстрованого ДКП Вінницьким міським бюро технічної інвентаризації, 16.10.2000 року, за №6171, в реєстровій книзі №21, перереєстровано «Вінницьким обласним об?єднаним бюро технічної інвентаризації» 24.09.2003 року, за №126/51993, в реєстровій книзі №586. 1/2 частка квартири належить [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою вінницької державної нотаріальною конторою 06.04.2006, за реєстровим №3-865, зареєстрованого Вінницьким обласним об?єднаним бюро технічної інвентаризації 22.05.2006 року, за №126/51993, в реєстровій книзі №586. Відповідно до п. 2 Договору, продаж зазначеної квартири вчинено за 287 834, 25 грн., що еквівалентно 56 997 доларів США. Розрахунок між сторонами здійснюється з відстроченням платежу. В день укладання цього договору до його підписання сплачено 28 785 гривень, що на день укладання договору, відповідно до курсу НБУ, еквівалентно 5 700 доларів США. Сума, що залишається, тобто 259 049,85 грн., що на день укладання договору, відповідно до курсу НБУ, еквівалентно 51 297 доларів США, відстрочується і сплачується у строк до 06 квітня 2007 року. Відповідно до п.5 Договору, продавці свідчать, що внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у т.ч. неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших, яких продавці зобов`язані утримувати за законом чи договором. П. 6 Договору передбачено, що сторони правочину підтверджують, що умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує інший правочин і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, волевиявлення є вільним і усвідомленим та інше. Згідно витягу з рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради №290 від 13.02.2007, надано дозвіл [PERSON] , яка діє за згодою батька дитини [PERSON] , від імені малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на продаж належної йому за спадщиною частки квартири [ADDRESS] , без проведення банківських операцій по вкладу на ім`я малолітнього (а.с. 102 зворот). Відповідно до заяви від 30.03.2007, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. та зареєстрованої в реєстрі за №3050, 3051, [PERSON] та [PERSON] , підтвердили факт проведення з ними повного розрахунку та отримання останніми грошей за продану квартиру [ADDRESS] , а саме 259 049,85 грн., від [PERSON] , що на день укладення договору, відповідно до курсу НБУ еквівалентно 51 297,00 доларів США (а.с. 18). Отже [PERSON] в порядку купівлі - продажу набула титул власника квартири за [ADDRESS] , є (а.с.16 - 19, 57-58). Відповідно до договору іпотеки від 03.04.2007, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. та зареєстрованого в реєстрі №3215, ВАТ КБ «Надра» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець), дійшли згоди про те, що даний договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя, які передбачені Кредитним договором №30/03/2007/840-KB/13 від 03 квітня 2007 року, а також всіма можливими додатковими правочинами до вказаного Кредитного договору, які можуть бути укладені до закінчення строку дії останнього укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, за умовами якого Іпотекодавець зобов?язаний до 03 квітня 2037 року повернути Іпотекодержателю кредит в сумі 51 297 доларів США на умовах визначених Кредитним договором; сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,49 процентів річних згідно умов Кредитного договору; можливу неустойку (пеню, штраф) у розмірі і у випадках передбачених Кредитним та цим Договором, відшкодувати збитки завдані Іпотекодержателю Іпотекодавцем, у разі невиконання або неналежного виконання останнім своїх зобов`язань за Кредитним договором, а також виконати інші зобов`язання передбачені Кредитним договором. (а.с. 22-23). Відповідно до п. 1.2 Договору Іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира під [ADDRESS] . Предмет іпотеки є власністю Іпотекодавця, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу, посвідченого Рудик В.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 30 березня 2007 року за реєстровим номером №3045, зареєстрованого Вінницьким обласним об?єднаним бюро технічної інвентаризації 30.03.2007 року в реєстровій книзі за №126/51993 в книгу №586, і немає жодних договірних змін строків позовної давності щодо правочинів, на підставі яких іпотекодавець набув право власності на Предмет іпотеки. Пунктом 1.3 Договору Іпотеки передбачено, що заставна вартість предмета іпотеки за цим Договором визначається сторонами в сумі 56 997 доларів США. За договором про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 02.10.2018 року, що укладено між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] , що посвідчено у визначеному законом нотаріальному порядку (зареєстровано в реєстрі за № 585, приватний нотаріус КМНО Мисан В.І.) [PERSON] , як новий Іпотекодержатель набув належні первісному Іпотекодержателю - ПАТ КБ «Надра» права вимоги за наведеним вище Іпотечним договором. (а.с. 20 - 21). Як новий Іпотекодержатель спірного в частині майна Богоцький 04.09.2019 підписав нотаріально посвідчену заяву, згідно якої він просить зняти заборону відчуження та іпотеку спірної квартири, у зв`язку з повним розрахунком [PERSON] за кредитним договором № 30/03/2007/840/КВ/13 від 03.04.2007 (реєстровий номер заяви - 2960). (а.с. 25) Вирішуючи по суті позовні вимоги суд виходить з наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до частин другої, третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Повноваження представника фізичної особи може здійснюватися за довіреністю, якою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, що встановлено статтею 239 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 242 ЦК України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частинами першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно з ч. 3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що поведінка учасників правовідносин має відповідати іншим засадам цивільного законодавства таким, як справедливість, добросовісність, розумність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц ). За змістом частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Зазначене відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц та від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Вищезазначені процесуальні норми передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Отже, доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину, внаслідок такої домовленості оспорюваний договір укладено на таких умовах, які не відповідають волі довірителя; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а вигоду отримує тільки сторона - контрагент. Оцінюючи доводи сторони позивача з приводу того, що оспорюваний правочин вчинений внаслідок зловмисної домовленості, суд відзначає наступне. З оспорюваного в частині договору купівлі-продажу слідує, що сторонами даного правочину були баба позивача - [PERSON] (продавець), [PERSON] , в інтересах якого діяв його батько - [PERSON] (продавець) та мати позивача - [PERSON] (покупець). Станом на момент укладення договору позивач був малолітньою дитиною (8 років). Тобто правочин з купівлі - продажу (з відстроченням платежу), в розумінні сімейного законодавства України, укладався між близькими родичами - матір`ю, дочкою та онуком, в інтересах якого діяв батько. Зі змісту оспорюваного договору слідує, що продавці продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру, а покупець купила дане майно за 287 834, 85 грн., що еквівалентно 56 997 доларів США. Договором передбачено, що розрахунок між сторонами здійснюється з відстроченням платежу. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] та [PERSON] від 30.03.2007, (яка посвідчувалась в день укладення оспорюваного в частині правочину) останні підтвердити факт проведення повного розрахунку з ними та отримання від [PERSON] коштів за продану квартиру. В своїх доводах позивач зазначив, що відчуження спірної квартири відбулось без фактичної передачі будь-яких коштів. Дану обставину також визнають та підтверджують допитані в порядку ст. 92 ЦПК України відповідач [PERSON] , яка є покупцем за оспорюваним в частині правочином, та третьою особою [PERSON] , яка є продавцем своєї частки спірної в частині квартири. В свою чергу відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначив, що заперечує обставину, що купівля-продаж вищезазначеного майна відбулась без фактичної передачі будь-яких коштів, стверджуючи протилежне. Разом з цим на підтвердження своїх доводів відповідач [PERSON] , не представив суду будь - яких доказів. Посилання ж представника [PERSON] - адвоката Федчук Т.М. на стандартні (типові) положення договору, що встановлені законом для доводів даного виду суд до уваги не приймає, оскільки такі положення договору достовірно не свідчать, що кошти, у визначеному договором розмірі були передані покупцем на користь продавців, у відповідній частині на користь кожного з них. В ході розгляду справи судом представнику відповідача [PERSON] - адвокату Федчук Т.М. ставились питання щодо мети та економічної доцільності укладення оспорюваного в частині правочину, з огляду на подальшу передачу придбаної [PERSON] квартири в іпотеку з метою отримання по суті рівнозначної розрахунку [PERSON] за спірну квартиру суми кредитних коштів, на що представник відповідача пояснень суду дати не змогла. З метою встановлення даної обставини судом неодноразово визнавалась явка відповідача [PERSON] в судове засідання обов`язковою, проте виклики до суду останній, будучи належним чином повідомленим про необхідність явки до суду, проігнорував, що обумовило застосування судом до відповідача [PERSON] заходів процесуального примусу у виді штрафу. В перше засідання (після визнання судом явки відповідача [PERSON] обов`язковою), представник відповідача - адвокат Федчук Т.М. доставила до суду та представила в засіданні копію наказу про відрядження [PERSON] , який ним же і підписаний, в наступних судових засіданнях повідомляла, що їй невідомі причини неявки відповідача в судове засідання, та що вона з ним втратила контакт. Таким чином суд констатує, що обставина відсутності розрахунку за оспорюваним в частині правочином доводиться показами допитаних в судовому засіданні в порядку ст. 92 ЦПК України відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] , які (покази) в розумінні процесуального закону є доказами, які суд приймає до уваги, оскільки такі покази є чіткими, послідовними, чітко пов`язаними між собою та логічними, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи. Окремо суд відзначає, що нотаріально посвідчену заяву про повний розрахунок та передачу коштів за оспорюваним в частині правочином було складено в день укладення договору купівлі-продажу (з відстроченням платежу), тобто 30.03.2007, що викликає у суду об`єктивний сумнів щодо фактичної передачі (в цей же день) коштів за оспорюваним в частині договором, оскільки будь - яка логіка укладати договір з відстроченням платежу та проводити за таким договором повний розрахунок в день його (договору) посвідчення - відсутня. Сторона відповідача [PERSON] , (яка стверджувала про проведення повного розрахунку) не змогла повідомити а ні про обставини передачу таких коштів, а ні джерело походження коштів, якими [PERSON] проводився дорозрахунок, а ні подальше їх (коштів) спрямування. Обрання моделі договірних відносин (укладення договору купівлі-продажу з відстроченням платежу) та подальша логіка і послідовність дій учасників правочину (підписання в цей же день заяви про повний розрахунок та передачу коштів за договором) та подальша передача (менш ніж за 5 днів) спірного майна в іпотеку, з метою отримання рівнозначної сумі розрахунку за квартиру кредитних коштів, не вказує на будь-яку економічну доцільність укладення саме договору купівлі-продажу з відстроченням платежу та про отримання продавцями коштів за спірну квартиру. Дана обставина (передача квартири в іпотеку з метою отримання кредитних коштів) вказує на те, що у сім`ї [PERSON] та [PERSON] , на момент укладення договору купівлі-продажу були відсутні кошти на придбання спірного майна, за ціною яка вказана в оспорюваному в частині договорі купівлі - продажу. Обставини проживання [PERSON] у спірній квартирі з часу укладення договору купівлі-продажу по теперішній час, відсутність у матеріалах справи доказів щодо витрат по утриманню сім`єю [PERSON] та [PERSON] даного майна, нездійснення капітальних та поточних ремонтів (відсутні докази про такі обставини), в своїй сукупності свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON] (як подружжя) не відносились до даного майна, як до свого. [PERSON] набувши юридичного статусу власника спірної квартири, з моменту укладення договору купівлі-продажу, жодним чином правомочності власника цього майна не реалізовувала. Сукупність наданих доказів та встановлених у судовому засіданні обставин, з огляду зокрема, але не обмежуючись, на визнання двома учасниками оспорюваного правочину (відповідачем [PERSON] (покупцем) та третьою особою [PERSON] (в частині продавцем)) обставини щодо відчуження спірної в частині квартири без фактичної передачі будь-яких коштів, укладення вказаного правочину між близькими родичами, хронологічно близький період часу з дати набуття права власності на квартиру [PERSON] та послідуючу передачу квартири в іпотеку, з метою отримання по суті рівнозначної суми кредитних коштів коштам, які за змістом договору сплачено [PERSON] продавцям квартири, суд дійшов до висновку, що при укладенні договору-купівлі продажу наявний умисний зговір між представником потерпілої сторони правочину, тобто між [PERSON] , який діяв в інтересах малолітнього сина [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з метою отримання власної вигоди, а саме передачі кватири у власність [PERSON] (та набуття [PERSON] спільної сумісної власності на квартиру) та з метою подальшої передачі спірної в частині квартири в іпотеку для отримання кредитних коштів, що здійснено на шкоду правам та інтересам позивача [PERSON] . Суд не вбачає, що укладаючи оспорюваний правочин відповідач [PERSON] , як законний представник [PERSON] , відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] діяли добросовісно. Таким чином суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим. Разом із цим, у матеріалах справи наявна заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Федчук Т.М., подана 19.02.2024, про застосування наслідків спливу строків позовної давності у даній справі. Відповідно до статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (стаття 259 ЦК України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. У статті 253 ЦК України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 зазначено, що "формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що "можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено висновок, що "тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним". Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України) відсутня вимога про визнання правочину недійсним; опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд встановлено, що на момент вчинення оспорюваного правочину (30.03.2007) позивачу було 8 років, у зв`язку з чим в його інтересах діяв законний представник - батько [PERSON] . З доводів позовної заяви слідує, що позивач про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу дізнався після розірвання шлюбу між батьками, тобто 14.10.2022, коли останньому виповнилось 23 роки, у зв`язку з чим вважає, що строк на звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, ним не пропущено. Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Оцінюючи докази та надані в судовому засіданні учасниками справи пояснень, суд вважає, що позивачем не доведено ту обставину, що останній дізнався про порушення свого права у 2022 році. На переконання суду [PERSON] мав об`єктивну можливість дізнатися про відчуження його частки спірної квартири з моменту набуття ним повної цивільної дієздатності, тобто з досягненням 18 річного віку (ст. 34 ЦК України), тобто щонайменше з [INFO] року, з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного. Поряд з цим з відповідним позовом він звернувся до суду лише 03.01.2024, тобто поза межами встановленого законом трирічного строку позовної давності для захисту свого порушеного права. З врахуванням викладених мотивів, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог з підстав спливу трирічного строку позовної давності з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про його порушене право. З огляду на відмову у задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed