Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Представник позивача, адвокат Ткаченко А.П., звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] померла - [PERSON] . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належить спадкодавцю на праві приватної власності. Позивач звернулася до Першої криворізької нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено з тих підстав, що позивач не є спадкоємцем за законом, заповіту спадкодавець не складав, а факт проживання однією сім`єю більш ніж п`ять років не встановлено. Разом з цим, позивач зазначає, що спадкодавець була її сусідкою. Своїх дітей та будь-яких родичів в неї не було, оскільки вона була самотньою людиною та зверталась по допомогу з вирішенням побутових питань (ремонт телевізора, проблемами зі світлом) до родини позивача. З січня 2013 року між позивачем та померлою [PERSON] виникли дуже теплі добросусідські відносини, які згодом переросли у родині. Згодом самопочуття [PERSON] стало погіршуватись. Позивач всіляко допомагала померлій, піклувалась про її здоров`я. Була зроблені операції з видаленням жовчного міхура і пупової грижі [PERSON] . Весь час позивач навідувала її у лікарні, годувала її котика, привозила необхідне. Спадкодавець довіряла позивачеві ключі від свого помешкання. Позивач придбала та встановила в квартирі пральну машинку, згодом придбала бойлер, більш кращий холодильник. Також позивач допомагала в оплаті комунальних платежів, купувала продукти харчування. С того часу вони були пов`язані спільним побутом. Позивач особисто приймала участь у поховані [PERSON] , купувала необхідну похорону атрибутику і виконала її бажання бути похованої поруч з матір`ю. Всі витрати на поховання, проведення поминального обіду були проведені за кошти позивача. Враховуючи наведені обставини, позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з січня 2013 по 21.11.2020 її зі спадкодавцем [PERSON] . На підставі ухвал суду від 25.01.2024 та 19.02.2024 залучено в якості співвідповідачів у справі [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24.11.2020 (а.с. 12). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з однокімнатної квартири, загальною площею 34,9 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло Ц [NUMBER] від 17.01.1997 (а.с. 14). Згідно з актом від 11.09.2023, складеного зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] позивач [PERSON] , постійно проживала однією сім`єю більше п`яти років разом з [PERSON] у період з січня 2013 по день смерті, за адресою: [ADDRESS] . Також, позивачем долучено до справи копії квитанцій про оплату комунальних платежів за квартиру за адресою: [ADDRESS] , фотокартки з фіксацією місця поховання [PERSON] та виписки з медичного обстеження позивача. Зі спадкової справи №455-2020, заведеної Першою криворізькою державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області після смерті [PERSON] вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулись відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] . Постановою від 09.07.2021 позивачу та відповідачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з не встановленням між ними та спадкодавцем факту проживання однією сім`єю більш ніж п`ять років. Крім цього, за життя 10.12.2004 [PERSON] склала заповіт, яким усе належне їй майно, майнові права та обов`язки заповіла [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 27.11.2020 [PERSON] померла [INFO] , актовий запис №00134606751 (а.с. 38-56). Під час розгляду справи позивач позов підтримала та наполягала на його задоволенні, одночасно з цим пояснила, що померла [PERSON] з 2013 по 2020 рік мешкала у неї в квартирі, до 2014 року у цьому ж помешканні проживала мати позивача. В останній місяць почала жити в своїй квартирі. Про [PERSON] дізналась лише після смерті [PERSON] , коли дізналась про наявність заповіту. На момент смерті за [PERSON] доглядала інша сусідка - [PERSON] . Також до померлої приходив соціальний працівник. Родичів у померлої не було. Звернулась до суду з вказаним позовом за рекомендацією працівників виконкому. Відповідач [PERSON] визнала позов [PERSON] , одночасно з цим пояснила, що [PERSON] періодично проживала то сама у своїй квартирі, то з позивачем. Також [PERSON] відвідувала соціальний працівник, яка приносила пенсію, придбавала продукти харчування та ліки. Поряд з цим, відповідач [PERSON] проти позову [PERSON] заперечувала, та пояснила, що є донькою [PERSON] . Ніколи не бачила ані позивача, ані відповідача [PERSON] . Була знайома з померлою з дитинства, відвідувала її за рік до смерті. Вона проживала у своїй квартирі, сторонніх осіб там не було. [PERSON] сама про себе піклувалась. Про спільне проживання з позивачем відповідачеві нічого не відомо. Також, під час розгляду справи у якості свідка була допитана [PERSON] , яка пояснила, що є сусідкою померлої з 1984 року. Бачила померлу вдома у позивача, яка доглядала за нею, відвозила до лікарні, в них були гарні стосунки. На момент смерті [PERSON] проживала в квартирі позивача. Свідок [PERSON] пояснила, що також є сусідкою померлої. Позивач всіляко допомагала померлій, піклувалась про її здоров`я. На момент смерті [PERSON] проживала в квартирі позивача. Представник виконкому Центрально-Міської районної у місті ради надала заяву про розгляд справи за відсутності представника виконкому, просить ухвали законне та обґрунтоване рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, визнавши їх достатніми для ухвалення рішення у справі суд вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Аналізуючи норми права, на які посилається позивач у позові, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків. Частина 1 ст. 16 ЦК передбачає, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання осіб сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність у осіб особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. Належними та допустимими доказами проживання осіб однією сім`єю є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; спільні фото, листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що особи вважали себе сім`єю, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст.ст. 1222-1223, 1233-1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При цьому, до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти, принаймні, п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю. Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18) та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі №186/421/17 (провадження №48280св18); від 09 червня 2021 року у справі №346/5702/18 (провадження №61-17111св20) та від 01 вересня 2021 року у справі №523/9720/17 (провадження №61-7715св21). Судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] , позивач зареєстрована та мешкала за адресою: [ADDRESS] . Спадкодавець [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , інші зареєстровані за цією адресою особи, відсутні (а.с. 50). Тобто, позивач та спадкодавець були сусідами. Окрім позивача сусідкою спадкодавця була відповідач [PERSON] , яка, як і позивач, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої. З січня 2013 року та до часу смерті [PERSON] позивач всіляко допомагала своїй сусідці по господарству, зокрема, придбавала їжу, купувала ліки, за відсутності спадкодавця, доглядала за квартирою, тощо. У подальшому взяла на себе витрати з поховання. Разом з цим, виходячи з викладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам, у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем тверджень, щодо проживання однією сім`єю з [PERSON] не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Так, у якості письмового доказу позивачем суду представлено лише акт від 11.09.2023, складений зі слів сусідів - свідків по справі. Будь-яких інших письмових доказів (спільних фотографій, особистих листів, квитанцій на купівлю їжі, ліків, побутової техніки в квартиру, оплату комунальних платежів з січня 2013 року) проживання позивача разом із [PERSON] , суду не представлено. При цьому, показання свідків [PERSON] та [PERSON] не можуть бути прийняті до уваги за належні та допустимі докази спільного проживання однією сім`єю позивача із [PERSON] не менше як п`ять років до дня відкриття спадщини, оскільки вказані свідки є сусідами позивача, тому вказані особи можуть бути зацікавленими у результаті розгляду справи. До того ж, покази цих свідків не узгоджуються з поясненнями відповідача [PERSON] , яка вказує, що ніколи не бачила ані позивача, ані відповідача [PERSON] , хоча була знайома з померлою з дитинства. При цьому, судом не можуть бути прийняті до уваги за належні та допустимі докази спільного проживання однією сім`єю й пояснення самої [PERSON] , яка незважаючи на наявність заповіту від імені померлої, а також намірів відповідача [PERSON] оформити спадщину після померлої, яка першою звернулась до нотаріальної контори, також звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а в подальшому з вказаним позовом до суду. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень Отже, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання позивача і [PERSON] однією сім`єю протягом не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Аналогічного висновку дійшов Дніпровський апеляційний суд у постанові від 29.06.2022 у справі № 216/2651/21 (провадження №22-ц/803/2016/22). Крім цього, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд також враховує наявність посвідченого нотаріально заповіту від імені померлої [PERSON] на ім`я третьої особи, яка хоч і померла, проте має спадкоємця, яка не позбавлена права оформлення своїх спадкових прав у встановленому чинним законодавством порядку, в тому числі й на спірну квартиру. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід покласти на позивача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed