Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

[PERSON] 02.08.2024 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про припинення права власності на частку майна, що перебуває у спільній частковій власності, яким просить припинити право власності [PERSON] на 30/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 30/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; компенсувати [PERSON] вартість 30/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що становить 120780 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони є співвласниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , при цьому позивачу належить 70/100 частки будинку, відповідачу 30/100 частки будинку. Зазначає, що частка відповідача в спірному домоволодінні є незначною і не може бути виділена в натурі. Позивач одноособово несе тягар утримання власності, самостійно сплачує комунальні послуги за квартиру, відповідач не сплачує вказані комунальні послуги, ніколи не цікавився долею спірного домоволодіння, має у власності інше житло. У зв`язку з цим, просив припинити право власності [PERSON] на 30/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 30/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; компенсувати [PERSON] вартість 30/100 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що становить 120780 грн. 00 коп. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 07 серпня 2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 27.11.1990 року визнано право власності в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] в наступних частках: за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на 1/10 частину житлового будинку [ADDRESS] за кожним; за [PERSON] право власності на 3/10 частини; за [PERSON] право власності на 4/10 частини житлового будинку (а.с. 22-25). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.12.2005 р. та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2006 року було визнано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності по 1/8 частині будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [INFO] [PERSON] . Вказаним рішенням також визнано право власності на 1/40 частину спірного домоволодіння за [PERSON] (а.с. 12-21, 26-33). 11.10.2014 року на підставі договору дарування частки житлового будинку посвідченого державним нотаріусом Баришівської районної державної нотаріальної контори Київської області Матяш А.С. було подаровано [PERSON] у власність 2/10 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 90,2 кв.м., житловою площею 49,1 кв.м., які належали [PERSON] на підставі договору дарування від 08.10.2002 року посвідченого державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори та на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Баришівської РНО Маховкою Ю.І. 23.09.2014 року після смерті її матері [PERSON] . 11.10.2014 року на підставі договору дарування частки житлового будинку посвідченого державним нотаріусом Баришівської районної державної нотаріальної контори Малиновською Н.В. [PERSON] було подаровано [PERSON] у власність 2/10 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 90,2 кв.м., житловою площею 49,1 кв.м. (а.с. 36-37). 21.01.2015 року на підставі договору дарування частини житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом КМНО Саваріною О.С. [PERSON] було подаровано [PERSON] у власність 1/4 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 90,2 кв.м., житловою площею 49,1 кв.м. (а.с. 40-43). 18.01.2018 року на підставі договору дарування частини житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом КМНО Марченко О.І. [PERSON] було подаровано [PERSON] у власність 1/8 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 90,2 кв.м., житловою площею 49,1 кв.м. (а.с. 45-46). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 липня 2020 року за [PERSON] визнано право власності на 1/10 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 90,2 кв.м., житловою площею 49,1 кв.м., в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/40 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 90,2 кв.м., житловою площею 49,1 кв.м., в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 34-35). З матеріалів справи вбачається, що на даний час позивачу [PERSON] належить 70/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а відповідачу [PERSON] 30/100 частин спірного житлового будинку. Згідно технічного паспорту від 23.05.2008 року вбачається, що загальна площа житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , становить 90,2 кв.м., житлова площа становить 49,1 кв.м. (а.с. 49-55). Відповідно до звіту про оцінку майна від 21.05.2024 року, виготовленим на замовлення позивача суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Оціночна компанія Реіл Естейт Сіті», ринкова вартість спірної частини житлового будинку складає 402600,00 грн. (а.с. 76-98). Враховуючи, що частка відповідача становить 30/100, то ринкова вартість 30/100 частин житлового будинку складає 120780,00 грн. Відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 09.09.2024 року № 0.0.3869810103.1 позивачем внесено на депозитний рахунок суду грошову компенсації в розмірі 120780,00 грн. за 30/100 частку спірного житлового будинку. Відповідно до інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб [PERSON] , [INFO] з 30.01.2017 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 94). Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно з ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-68цс14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пп.1-3). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених підпунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Подібні за змістом правові висновки Верховний Суд навів у постановах від 18 липня 2019 року у справі №210/2236/15-ц, 19 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17, 26 грудня 2019 року у справі №303/4849/16-ц, 02 листопада 2021 року у справі № 263/13236/16-ц. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Відповідно до технічного паспорту, загальна площа спірного житлового будинку становить 90,2 кв.м., житлова площа становить 49,1 кв.м. Так, виходячи з технічних характеристик спірного об`єкта нерухомості слід дійти висновку, що 30/100 частка житлового будинку є незначною та спірний житловий будинок є неподільним. При цьому, судом встановлено, що відповідач не проживає у спірному житловому будинку та не цікавиться його станом, не бере участі в утриманні своєї власності. Також, відповідно до матеріалів справи, за відповідачем зареєстровано інше право власності, а отже, спірний житловий будинок не є єдиним його житлом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, як про це заявлено згідно вимог позовної заяви, не завдасть істотної шкоди його інтересам, що є підставою для задоволення даного позову. Відповідно до ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: approved