Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

У квітні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав по відношенню до малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 17 липня 2010 року. Шлюб розірвано рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2015 року. Від даного шлюбу сторони мають дочку - [PERSON] , [INFO] . Проте, в січні 2013 року [PERSON] фактично покинув позивача з дочкою. [PERSON] свого рідного батька не знає і не пам`ятає. Починаючи з липня 2014 року [PERSON] разом з дочкою вимушені були покинути місце постійного проживання в м. Донецьку. 10 грудня 2015 року позивач уклала шлюб з [PERSON] . Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] немає уявлення про існування іншого батька, окрім [PERSON] Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню доньки, після січня 2013 року він три рази приходив, щоб її провідати, а з травня 2014 року і на даний час він її не бачив. Аліментів на її утримання не сплачував, грошима ніколи не допомагав. Як відомо позивачу, відповідач залишився проживати на непідконтрольній України території та місце його проживання не відоме. Оскільки відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, а саме: не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться станом її здоров`я, фізичним, моральним та духовним розвитком, позивач звернулася до суду із даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, вказавши, що позов підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про час і місце розгляду справи по суті сповіщався шляхом публікації оголошення про виклик на сайті судової влади. Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради надіслала до суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника, просили прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Також, зазначили, що підтримують висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до його малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , затверджений рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 11 червня 2024 року № 356. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 280 ЦПК України. Згідно із частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 17 липня 2010 року, який розірвано рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 13 жовтня 2015 року (а.с. 8). Від даного шлюбу у подружжя народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області 24 листопада 2010 року (а.с. 6). Як зазначила позивач, після розлучення [PERSON] залишилася проживати з нею за місцем реєстрації по [ADDRESS] , а потім вони з дочкою переїхали у м. Маріуполь, як внутрішньо переміщені особи. 10 грудня 2015 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] у м. Маріуполі (а.с. 15). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Приморським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с. 21). Згідно з довідкою про склад сім`ї від 22.07.2017, [PERSON] проживала разом з матір`ю, братом та вітчимом за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до копії характеристики [PERSON] , виданої Комунальним дошкільним навчальним закладом загального розвитку «Ясла-садок № 153 «Черемушка» Маріупольської міської ради Донецької області від 20 липня 2017 року вбачається, що дівчинку виховує мати та вітчим [PERSON] ; батько дитини [PERSON] дошкільний заклад не відвідує, вихователь групи батька ніколи не бачила; приводить і забирає дитину та здійснює оплату за садок вітчим (а.с. 10). Згідно з довідкою Центру первинної медико-санітарної допомоги № 4 м. Маріуполя від 24.04.2017 вбачається, що батько [PERSON] - [PERSON] жодного разу амбулаторію не відвідував, не цікавився станом здоров`я дочки; догляд за дитиною здійснює мати - [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до копій довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами з м. Донецька, фактична адреса проживання: [ADDRESS] (а.с. 17-20). З копії довідки Приватного підприємства «Приватний заклад освіти «Мудрангелики» від 10.04.2024 № 10/03 вбачається, що [PERSON] навчається в 7-А класі з вересня 2022 року. Вихованням дитини займається мати - [PERSON] та вітчим - [PERSON] , вони приводять і забирають дитину, сплачують за навчання, харчування, відвідують батьківські збори та регулярно спілкуються з вчителями. Біологічний батько дитини - [PERSON] жодного разу школу не відвідував і навчальним процесом не цікавився (а.с. 22). Згідно копії листа Чернігівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 15.04.2024 № 5542/124/48/8-2024, в ході перевірки за заявою [PERSON] , місцезнаходження [PERSON] , [INFO] , не встановлено (а.с. 24). Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, як орган опіки та піклування, своїм висновком, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 356 від 11 червня 2024 року, вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] . У висновку, зокрема, зазначено, що фактів, які б достовірно свідчили про те, що батько зовсім не турбується про дочку, не приділяє їй уваги, не було наведено. Зважаючи на те, що матір`ю не вживалися превентивні заходи впливу відносно [PERSON] , позбавлення батьківських прав є передчасним. Окрім того, в силу об`єктивних причин (проживання окремо від дочки) батько не має можливості належно утримувати та виховувати її. У постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 756/12509/21 міститься посилання на правовий висновок, висловлений у постанові ОП КЦС ВС від 11.12.2023 у справі № 523/19706/19, де вказано, що «органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини, і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України. Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується з урахуванням досвіду у певній сфері, у межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень. Однак, невчинення таких захисних дій із боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду, оскільки здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень». Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави -учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Отже, суд має виходити з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Відповідно до пункту 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За таких підстав, враховуючи, що наявними у справі доказами доведено, що відповідач ухиляється від виконання обов`язків по вихованню малолітньої дочки, суд вважає за доцільне позбавити його батьківських прав відносно неї. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути судовий збір. Враховуючи викладене,

Outcome: approved