Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

Адвокат Сандугей Ігор Вікторович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про виселення з квартири без надання іншого житла. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що [PERSON] є власницею 5/6 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 72,3 кв.м. Інша 1/6 частина квартири належала її брату [PERSON] , який помер [INFO] . У вказаній квартирі також були зареєстровані матір позивача [PERSON] , яка померла [INFO] , [PERSON] , який помер [INFO] , та двоє його дітей. Після смерті брата позивач прийшла до квартири і виявила, що її двері зачинені, їх ніхто не відкривав. Зі слів сусудів позивач дізналася, що в даній квартирі проживають діти брата - [PERSON] , [PERSON] та дружина померлого брата - [PERSON] . Відповідач в даному житловому приміщенні не зареєстрована та права проживати в ньому не має, вона зареєстрована за іншою адресою. Відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою, а також у доступі до неї. Просив виселити [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. 21.05.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 10.09.2024 протокольною ухвалою суду залучено до участі у справі [PERSON] , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. 16.06.2024 [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задовленні позовних вимог. Зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим співвласником квартири [PERSON] , який був зареєстрований у спірній квартири та безперервно проживав у ній разом зі своєю сім`єю - дружиною та синами [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] помер, його спадкоємцями за законом є дружина та сини. 06.01.2024 вона звернулася до Другої державної київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, за якою заведена спадкова справа №5/2024 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Вона прийняла у відповідній частині спадщину померлого спадкодавця [PERSON] та з часу її прийняття має право на проживання у спірній квартирі незалежно від того, що наразі вона не оформила свідоцтво про право на спадщину та що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про реєстрацію права власності за нею на відповідну частку спірної квартири. Представник позивача адвокат Сандугей І.В. надав відповідь на відзив, в якому зазаначив, що відповідач вселилась до спірної квартири без належних правових підстав та створює перешкоди позивачу у користуванні квартирою. Заява відповідачки про застосування строків позовної давності є безпідставною, оскільки до позовів про усунення перешкод у користуванні майном строки давності не застосовуються, оскільки існує порушення. Позивач, як співвласник, своєї згоди на вселення відповідачки до спірної квартири не надавала. Відповідач вселилась до квартири самоправно. Доказів набуття права власності на частку спірної квартири відповідач не надає. Позивач [PERSON] та її представник позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали. Представник відповідача та третя особа [PERSON] зазначив, що позов безпідставний та необґрунтований. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 22.09.1995 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюбу, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] , актовий запис №1045. [PERSON] народився [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.10.2006 №8/4042, виданого державним нотаріусом Другої київської нотаріальної контори Кунгуровою О.С., спадкоємицею 1/3 частку майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його дочка [PERSON] . Спадкове майно складається з квартири [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину квартири видане на ім`я [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину квартири видане на ім`я [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину квартири видане на ім`я [PERSON] . Свідоцтво про право власності на 1/2 частину квартири видане на ім`я [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 12.03.2024 №369417648 1/6 частка квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.03.2024, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмич В.М., спадкоємицею зазначеного в заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] . Спадщина на яку видно це свідоцтво, складається з 2/3 часток квартири [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 12.03.2024 №369415488 2/3 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , у зазначеній квартирі зареєстровано 3 людини, в тому числі [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до довідки державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори Шершун О.В. від 01.03.2024 у провадженні Другої київської державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа №5/2024 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] 06.01.2024 до Другої київської державної нотаріальної контори звернулася спадкоємиця за законом - дружина померлого [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, за якою заведена вищезазначена спадкова справа. Крім неї є інші спадкоємці за законом - діти померлого [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину. Відповідно до ч. 1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до ст. 150 ЖК України , громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. В частині 4 ст. 156 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. За ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із частиною першою ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1263 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 22.03.2023 у справі №463/6829/21-ц, від 30.11.2023 у справі №545/3145/20. Судом встановлено, що відповідач прийняла спадщину, до складу якої увійшло право власності на відповідну частину спірної квартири, яка відкрилась після смерті після смерті її чоловіка [PERSON] . Враховуючи наведене, у відповдічки виникло право користування та володіння належним їй на праві власності спадковим майном, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її зазаначених прав. При цьому позивачем не надано суду ніяких доказів на підтвердження того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням. Та обставина, що позивач є співвласником квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідачки, яка має право проживати в спірній квартирі, частка якої їй належить як спадкоємцю за законом. Наведене свідчить про те, що відповідач [PERSON] не порушує прав позивачки щодо користування спірною квартирою, оскільки вона має право користуватись цією квартирою для проживання. Докази того, що вона у будь-який спосіб перешкоджала позивачу потрапити в спірну квартиру, суду не надані. Зазаначені висновки суду свідчать про незмістовність доводів, якими позивач та її представник обгрунтували заявлені вимоги. Доказів, які б спростовували ці висновки суду, матеріали справи не містять. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі позивачу за рахунок за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Outcome: dismissed