Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, в якому просить розірвати шлюб між ними, зареєстрований 13 серпня 2004 року та визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з відповідачем. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 13 серпня 2004 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, від якого вони мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, не підтримують подружні стосунки та не піклуються один про одного. Позивач переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме її інтересам. Діти проживають разом з батьком та бажають надалі з ним проживати. Спору про місце проживання дітей немає. 22 березня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Судове засідання призначено на 19 квітня 2024 року з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді та заперечень. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, представник позивача [PERSON] подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити та розглянути справу без його участі та участі позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей ВК РМР в судове засідання не з`явився. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 13 серпня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції за актовим записом №984 між сторонами було зареєстровано шлюб, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , що видане 13 серпня 2004 року. Сторони є батьками, [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане 03 лютого 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане 03 лютого 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції Відповідно до ч.3 ст.105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги\~ст.110 цього Кодексу. Згідно зі ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р., згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім"ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до\~ст. 112 СК України\~суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як зазначає позивач у позові, у них з відповідачем спільне життя не склалось, подальше перебування у шлюбі і його збереження суперечить її інтересам, позивач не бажає зберегти шлюб, тому шлюб між ними має бути розірваний. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім"ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред"явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи. Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14- 327цс18) У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Дитина фактично проживає з матір`ю, яка займається її вихованням. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі\~ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Як вбачається із висновку органу опіки та піклування №08-01-971/24 від 03.07.2024 року питання про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 03.07.2024 року. Комісія з питань захисту прав дитини як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, розглянувши матеріали справи прийняла рішення про доцільність залишення [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на проживання з батьком [PERSON] . Таким чином, зважаючи на висновок органу опіки та піклування, суд вважає за можливе залишити дітей на проживання з батьком, задоволивши при цьому вимогу позивача [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved