Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про виселенни з квартири. Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що 05 травня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . 10 жовтня 2003 року зареєструвала шлюб з [PERSON] 23 серпня 2007 року на підставі договору міни обміняла свою однокімнатну квартиру [ADDRESS] на 3-х кімнатну квартиру № 4 в цьому ж будинку. В квартирі зареєстровані позивач, відповідач та їх неповнолітній син. Сімейне життя з [PERSON] не склалося, відповідач зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки, скандали, погрожує фізичною розправою. З приводу протиправної поведінки відповідача неодноразово зверталась до правоохоронних органів. 30.10.2018 р., 10.09.2020 р. відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за психологічне насильство в сім`ї. Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05.04.2021 р. шлюб розірваний. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в квартирі, його поведінка не змінилась. Відповідач відмовляється добровільно переїхати у власне житло за адресою [ADDRESS] . У зв`язку з неможливістю спільного проживання в порядку ст. 116 ЖК УРСР просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] та зняти його з реєстрації. [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 2003 р. На час реєстрації шлюбу у власності відповідача знаходилась квартира за [ADDRESS] . Вартість квартири визначена в розмірі 14833 грн. [INFO] в шлюбі народився син [PERSON] . Влітку 2007 року сторони домовились з [PERSON] про обмін квартирами: квартири № 5 , загальною площею 33,5 кв. м. на квартиру [ADDRESS] . Оскільки квартира № 4 була більшою площею, відповідно сторонами було сплачено продавцю грошову компенсацію розмірі 75 750 грн. Ці грошові подарувала йому мати [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 22 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Лозінською Є.М. Враховуючи, що до договору міни застосовуються правила договору купівлі-продажу, спірна квартира була придбана в спільну сумісну власність подружжя, відповідно [PERSON] має право на квартири в порядку поділу спільного майна. Просить провести поділ спільного сумісного майна подружжя: визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] , а частку квартири залишити у власності [PERSON] . Рух справи. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2023 року відкрито провадження по справі та призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2023 року витребувано в приватного нотаріуса Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Шевчик Н.М. копію договору міни квартири [ADDRESS] від 23.08.2007 р. укладеного між [PERSON] який діяв від імені [PERSON] та [PERSON] та матеріали на підставі яких він укладений. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2023 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжяоб`єднати в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартирита присвоїти номер справи № 676/770/23. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В суді представник позивача адвокат Соха В.В. позов [PERSON] підтримав, просить задовольнити. Заперечує проти задоволення зустрічного позову, подав відзив на позов. Заперечення мотивує тим, що згідно п. 4 договору міни від 23.08.2007 р. вартість квартири [ADDRESS] з урахуванням коефіцієнтів індексації вартості об`єктів житлового фонду становила 30 289 грн. В пункті 2 вказаного договору міни, зазначено вартість квартири № 4 з урахуванням коефіцієнтів індексації вартості об`єктів житлового фонду становила 49 328 грн. Отже різниця вартості кварти при обміні склала 19039 грн. Але [PERSON] чомусь доплатив [PERSON] - 75750 грн. і чомусь розписку про отримання доплати написав лише 21.04.2023 р., а не в серпні 2007 року. В даній розписці вказано, що кошти [PERSON] отримав до укладення договору міни, однак в п. 5 договору міни зазначено, що міну проведено без доплати. З договору дарування грошових коштів не вбачається, що гроші дарвались на придбання квартири. Просить відмовити в задоволенні позову. В суді представник відповідача адвокат Мішалова М.І. позов [PERSON] підтримала, просить відмовити в задоволенні первісного позову, оскільки відповідач є співвласником спірної квартири, а тому не може бути виселений. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи в повному обсязі суд встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 5 червня 2002 року, укладеного з [PERSON] , прийняла в дар у особисту власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,5 кв. м. у тому числі житловою 18,7 кв. м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Шевчик Н.М., реєстр.№4567. Право власності зареєстровано Кам`янець-Подільським МБТІ 16.07.2002 року. 10 жовтня 2003 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] [INFO] в шлюбі народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 16.05.2006 р. 23 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір міни квартир. Відповідно договору міни [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , передала у спільну сумісну власність подружжя [PERSON] квартиру за [ADDRESS] в порядку міни на квартиру за [ADDRESS] . [PERSON] передала у приватну власність [PERSON] , квартиру за [ADDRESS] в порядку міни на квартиру за [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Шевчик Н.М., реєстр.№4718. Право власності зареєстровано 21.09.2007 р., що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер запису 4 в книзі 16. Відповідно довідки № 2242/04-09 про зареєстрованих у житловому приміщенні від 07.10.2022 р. в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 05 квітня 2021 р. розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Між сторонами виник спір щодо користування спірною квартирою. Норми права, які підлягають застосуванню судом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до частини 1 статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17). У частині першій статті 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістюміж ними. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжямає бути подана письмово. Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (статті 71 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно ст. 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлію -продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Висновки суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права особи на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. Позивач [PERSON] зазначає підставою для виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] у зв`язку з неможливістю спільного проживання через протиправну поведінку відповідача, що підтверджується: постановою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30 жовтня 2018 року, якою [PERSON] визнано винуватим за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу; постановою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 17 серпня 2022 року, якою [PERSON] визнано винуватим за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу; постановою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 06 березня 2023 року, якою [PERSON] визнано винуватим за ст. 173-2 ч. 2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт. Згідно інформації Кам`янець-Подільського РУП № С-122а/з від 09.12.2022 р. за період з 01.09.2018 р. зареєстровано 5 звернень, які надходили від гр. [PERSON] : 15.10.2018 р. [PERSON] в стані сп`яніння за місцем проживання вчинив домашнє насильство відносно дружини [PERSON] ; 10.08.2021 р. [PERSON] в стані сп`яніння за місцем проживання вчинив домашнє насильство відносно дружини [PERSON] ; 05.08.2022 р. [PERSON] в стані сп`яніння за місцем проживання вчинив домашнє насильство відносно дружини [PERSON] ; 07.08.2022 р. [PERSON] в стані сп`яніння за місцем проживання вчинив домашнє насильство відносно дружини [PERSON] ; Долучені позивачем докази на обґрунтування підстав для виселення [PERSON] з житла не підтверджують неможливість спільного проживання колишнього подружжя в спірній квартирі, оскільки наведені факти не носять систематичного характеру, є періодичні і не тривалі в часі. Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує втрата житла, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Легітимною метою у цій справі є захист прав власника квартири, гарантованих статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Водночас потрібно дотримуватися балансу між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування спірною квартирою. З огляду на те, що сторони є колишнім подружжям, квартира набута ними під час шлюбу для спільного проживання, однак не бажають домовитись між собою щодо порядку користування квартирою [ADDRESS] , при цьому, фактично в ній проживаючи та користуються комунальними послугами, за які проводять оплату, тому суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову . Щодо вирішення зустрічного позову, суд вважає зазначити наступне. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Згідно технічної характеристики квартира [ADDRESS] , складається з 3-х житлових кімнат, загальною площею 57 кв. м., вартістю 49 328 грн. Згідно технічної характеристики квартира [ADDRESS] , складається з 1 житлової кімнати, загальною площею 33,5 кв. м., вартістю 30 289 грн. Згідно матеріалів до договору міни від 23 серпня 2007 року [PERSON] дав згоду на укладення договору міни дружиною [PERSON] і набуття квртири [ADDRESS] в спільну сумісну власність подружжя. Такий правочин відповідає інтересам сім`ї і укладення цього договору відповідає спільному волевиявленню. Крім того 22 серпня 2007 року [PERSON] , мати позивача за зустрічним позовом, подарувала [PERSON] грошові кошти в сумі 75 750 грн. В судовому засіданні свідки [PERSON] який виступав стороною договору міни, та його дружина [PERSON] , підтвердили отримання доплати за квартиру при обміні від [PERSON] в сумі 75750 грн. Зазначений договір дарування коштів від 22 серпня 2007 року безспірно підтверджує, що подаровані кошти були витрачені на доплату при укладенні договору міни від 23 серпня 2007 р., оскільки такий договір вчинений напередодні укладення договору, ціна вартість обмінюваних об`єктів різна, і сума доплати відповідає сумі подарованих коштів. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Оцінюючі зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що придбання спірної квратири в спільну сумісну власність подружжя під час шлюбу, за кошти, які належали подружжю, відповідало волі сторін на час укладення договору міни від 23.08.2007 р., тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами по справі в рівних частках. Отже суд приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, доведені [PERSON] . Доказів на спростування встановлених судом обставин щодо визнання спірної квартири спільним майном подружжя відповідачем за зустрічним позовом суду не надано. Твердження відповідачки за зустрічним позовом, що квартира придбана за власні кошти не підтверджуються наявними у матеріалах справи та дослідженими судом письмовими доказами. Оцінюючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] , позов [PERSON] задовольнити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 1073,60 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved