Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

У червні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказавши, що 09 жовтня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Лугинського районного управління юстиції Житомирської області між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №26. Однак спільне життя у них з відповідачкою не склалося, подружні відносини між ними припинені. Основною причиною розпаду сім`ї стала втрата взаємних почуттів між ними, значна різниця в характері, відсутність взаєморозуміння та довіри. З 01 квітня 2022 року сторони разом не проживають та не ведуть спільного господарства, а тому примирення між ним неможливе. Від шлюбу у сторін є двоє дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2024 року головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 18 червня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за позовом та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідачка у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надала, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. В судове засідання позивач не з`явився, разом із позовом подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Щодо ухвалення судом заочного рішення позивач не заперечив. Відповідачка на повторні виклики в судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причини неявки вона суд не повідомила. З огляду на викладене та за відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 09 жовтня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Лугинського районного управління юстиції Житомирської області, про що складено актовий запис №26, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 09 жовтня 2004 року. Від шлюбу у сторін є двоє дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданим 13 вересня 2023 року; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданим 13 вересня 2023 року. В обґрунтування позову позивач стверджує, що спільне життя у них з відповідачкою не склалося, подружні відносини між ними припинені. Основною причиною розпаду сім`ї стала втрата взаємних почуттів між ними, значна різниця в характері, відсутність взаєморозуміння та довіри. З 01 квітня 2022 року сторони разом не проживають та не ведуть спільного господарства, а тому примирення між ним неможливе. Судом беруться до уваги такі його доводи, оскільки вони відповідачкою не спростовані. При цьому судом враховується позиція Верховного Суду, викладена у постанові КЦС ВС від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18 (61-3235св19), згідно з якою закріплена статтею 111 Сімейного кодексу України норма щодо необхідності вжиття заходів до примирення подружжя є диспозитивною, оскільки суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Крім того, суд виходить з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яка визначає, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Таким чином, з`ясувавши дійсні мотиви розірвання шлюбу, враховуючи наявність у сторін двох неповнолітніх дітей, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, а тому суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved