Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

До Воловецького районного суду Закарпатської області звернулась позивачка [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення неповнолітнього сина на утриманні та вихованні батька, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 2000 року. Від даного шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, оскільки спільне життя з відповідачем не склалося з різних причин, сім`я фактично розпалась, подружжя припинили шлюбно-сімейні відносини та збереження сім`ї суперечить інтересам сторін. Зазначає, що станом на сьогодні, фактичні сімейні відносини між ними припинені, спільного господарства вони не ведуть протягом більше ніж двох років. Також, посилається на те, що дитина прихильна до батька, проживає наразі з ним, він займається її вихованням, син перебуває на його повному утриманні. На підставі вищезазначеного, просить суд шлюб між ними розірвати, неповнолітнього сина залишити на вихованні та утриманні батька та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». 20.06.2024 року на адресу суду відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, у якій просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Посилається на те, що відносини між сторонами погіршились, [PERSON] не бажає турбуватись про дитину та займатись нею, не відвідувала і не відвідує сина вдома, не приводила і не приводить його до школи, не цікавиться успіхами сина та його навчанням. Стверджує, що він як батько зі свого боку піклується про сина, сам займається йото утриманням і вихованням, слідкує за його здоров`ям і нормальним розвитком. Постійні сварки та відсутність взаєморозуміння призвели до втрати навіть почуття поваги одне до одного, внаслідок чого більше як два роки фактичні сімейні відносини та ведення спільного господарства між сторонами припинились. Мати дитини [PERSON] не брала, не бере й, з її слів, не буде брати участі в утриманні та вихованні дитини. Такі дії свідчать про умисне ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків та порушення ст. 180 Сімейного кодексу України, якою визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 02.09.2024 р. прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки й піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення неповнолітньої дитини на утриманні та вихованні батька. Позивачка за первісним позовом (відповідачка за зустрічним позовом) [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, відповідно до якої первісний позов підтримала, просила його задовольнити, щодо зустрічного позову не заперечує, справу просила розглянути без її участі. Крім того, [PERSON] зазначила, що вона не може і не бажає спілкуватись із сином та займатися його утриманням і вихованням, оскільки немає наміру проживати в Україні та планує влаштувати своє життя за кордоном. Вважає, що батько дитини може самостійно утримувати їхнього сина. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте від нього надійшла до суду заява про розгляд справи без їхньої участі. У заяві також вказано, що [PERSON] не заперечує щодо розірвання шлюбу між сторонами та залишення неповнолітнього сина на його утриманні та вихованні, зустрічний позов підтримує в повному обсязі. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився, проте подав суду висновок комісії з питань захисту прав дитини. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами укладено шлюб 28 жовтня 2000 року зареєстрований виконкомом Нижньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, за актовим записом № 11, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 28.10.2000. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ), який проживає з батьком, він займається його вихованням, син перебуває на повному утриманні батька. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Сторони не змогли створити міцної сім`ї, сімейне життя у них не склалося, відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, їх шлюб існує лише формально, а тому із огляду на наведене, суд вважає, що причини, які спонукали позивачку за первісним позовом наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими і це суперечило б інтересам сторін. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати та після розірвання шлюбу прізвище позивачці за первісним позовом за її вибором слід залишити « [PERSON] ». Крім того, позивачка за первісним позовом одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просить суд залишити дитину на утриманні й вихованні батька. Згідно із ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Вирішуючи позовну вимогу за первісним позовом про залишення неповнолітнього сина на утриманні та вихованні батька після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що згідно правової позиції Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, «за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу». Тобто, лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами, навпаки судом встановлено, що сторони погодили, що неповнолітній син залишиться із батьком. Крім того, із матеріалів справи вбачається, мати самоусунулась від виховання та утримання неповнолітнього сина, його життям не цікавиться. Крім того, відповідачка не приділяє належної уваги вихованню та участі в житті дитини, не бере жодної участі в утриманні і вихованні спільного сина. Належним доглядом за дитиною, його повним утриманням та вихованням батько займається самостійно. Більш того, [PERSON] подала до суду заяву, в якій не заперечувала проти залишення неповнолітнього сина разом з батьком. Також в цій заяві остання підтверджує, що дитина перебуває на утриманні й вихованні батька та є прихильною до нього. У зв`язку із вказаним, суд дійшов висновку, що неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] слід залишити на утриманні й вихованні батька [PERSON] , [INFO] . Щодо зустрічного позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Згідно з приписами пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Із висновку органу опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, затвердженого рішенням комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Воловецької селищної ради від 29.07.2024 р. № 20 про доцільність позбавлення батьківських прав, вбачається що згідно зі свідоцтвом серії [NUMBER] від 28.10.2000 р. про шлюб, у подружжя [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO] . У висновку зазначено, що згідно акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] складеного комісією у складі в.о. начальника Служби у справах дітей Нижньоворітської сільської ради [PERSON] та діловодом с. Нижні Ворота [PERSON] від 19.07.2024 р., за місцем реєстрації та проживання неповнолітньої дитини за адресою [ADDRESS] встановлено, що будинок облаштований всім необхідним для проживання. У дитини є своя кімната, стіл, ліжко, шафа з одягом по сезону, шафа для книжок, телефон, ноутбук, різні настільні ігри. На момент обстеження батько був з сином дома, батько готував їсти, ліпив вареники. Зі слів дитини батько завжди йому готував їсти, проводжав у школу. Як відомо, мати покинула їх і виїхала в невідомому напрямку, перестала спілкуватися із сином, з чоловіком і заявила, що більше не бажає жити з ними. Зі слів сусідів сім`я доброзичлива, але мати любила трохи випивати, часто залишала дитину одну, поки батько був на роботі. За весь час після виїзду за кордон мати не цікавилася життям сина. Така поведінка матері вкрай негативно впливала на психологічний стан дитини, яка через це перманентно перебували в знервованому й наляканому стані. Отже комісією встановлено, що [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не вживає заходів щодо створення належних умов для розвитку її природних здібностей, підготовки сина до самостійного життя та праці, тобто не виконує батьківських обов`язків визначених ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, навіть не цікавиться його життям, не відвідувала і не відвідує дитину вдома. [PERSON] навчанням і успіхами сина не цікавиться, участі у вихованні не бере. Навіть під час спільного проживання [PERSON] не ставилась з повагою та любов`ю до дитини, не дбала про нього належним чином. Ще до розірвання шлюбу відповідачка могла покинути сина та сім`ю на невизначений час. Мати не дарує подарунків своєму сину ні на День народження, ні на День святого Миколая, а ні на Новий рік. Коли дитина хворіла, мати не цікавилася станом його здоров`я та не надавала жодної матеріальної допомоги на лікування. Із огляду на зазначене, орган опіки та піклування вважає, що позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] є доцільним та відповідає інтересам дитини. Крім того, із характеристики Нижньоворітської ЗЗСО І-ІІІ ступенів складеної щодо здобувача освіти [PERSON] , [INFO] від 16.07.2024 р., яка видана за підписами класним керівником та директором школи Гвоздак Н.А. відомо, що неповнолітній [PERSON] навчається в закладі середньої освіти І-ІІІ ступенів з 2018 року. Вихованням дитини із 2022 року займається батько [PERSON] . Здобувач освіти 6 класу [PERSON] зарекомендував себе дисциплінованим, скромним, доброзичливим учнем. Учень виявляє бажання вчитися, володіє навчальним матеріалом на середньому та достатньому рівні. Навчається в міру своїх сил. Він енергійний, підтримує дружні стосунки в колективі, любить працювати і відпочивати з іншими учнями. Зовнішній вигляд учня завжди охайний, шкільним приладдям він забезпечений, до школи завжди приходить вчасно. Батько учня завжди відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами свого сина, підтримує зв`язок з класним керівником. Із 2022 року мати учня його успіхами не цікавиться, до школи не навідувалася, вихованням дитини не займається. Аналізуючи всі докази по справі, суд вбачає, що мама дитини ухиляється від виконання своїх обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина, не спілкується з ним; не цікавиться станом його здоров`я, не надає жодної матеріальної допомоги на лікування; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що ухилення [PERSON] від виховання дитини і свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками є доведеним, а відтак з метою захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , заявлений зустрічний позов про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , підлягає задоволенню. Вимоги про відшкодування судових витрат сторонами по справі не заявлено.

Outcome: approved