Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, відповідно до вимог якої просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , загальною площею 40,8 кв.м., житловою площею 29,00 кв.м., укладений 17.07.2006 між [PERSON] та [PERSON] , та посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. за № 6460. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] 17 липня 2006 року уклала договір дарування квартири [ADDRESS] , загальною площею 40,8 кв.м. який був посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. за № 6460, згідно якого право власності на дану квартиру перейшло до її доньки [PERSON] . З дитинства позивач є інвалідом, в 2012 році отримала другу групу інвалідності. Зважаючи на похилий вік та проблеми із здоров`ям, що носять постійний характер, вона потребувала постійного стороннього догляду. У липні 2006 року її дочка запропонувала свою допомогу по догляді за нею та запропонувала оформлення договору довічного утримання. Донька повідомила, що їй потрібно декілька місяців, щоб вирішити свої організаційні питання, пов`язані з приїздом до м. Кременчук для надання мені необхідної допомоги особисто. Потім вона повідомила, що приїхати в неї наразі можливості немає, але вона забезпечить позивачу належний догляд за допомогою третіх осіб ( [PERSON] Та [PERSON] ). Дійсно, протягом певного часу їй надавали допомогу інші люди за вказівкою доньки, за що, як мені відомо, вони отримували від неї грошову винагороду. Своїй дочці позивач повністю довіряла, а тому підписала даний договір, вважаючи, що він є договором довічного утримання та право власності на квартиру перейде до доньки після моєї смерті. Розмов щодо переходу права власності на квартиру доньці не було, оскільки в квартирі позивач постійно проживаю та іншого житла не маю. Але враховуючи повномасштабну триваючу збройну агресією росії проти України та неможливість здійснення грошових переказів за послуги третіх осіб та приїзд доньки для надання мені необхідної допомоги, вирішила розірвати даний договір. З метою розірвання договору довічного утримання позивач звернулася за консультацією до адвоката, де і довідалася, що спірна квартира зареєстрована на праві власності на підставі договору дарування за [PERSON] . Таким чином укладений договір не відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи й змісту правочину та не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. По-перше, спірна квартира є єдиним житлом, де позивач продовжує проживати, фактичної передачі квартири згідно умов договору дарування не відбулося. Відповідач весь час проживає в іншій країні, в даній квартирі вона не проживала та не була зареєстрована. Таким чином має місце факт відсутності фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування. По-друге, позивач весь час продовжувала особисто оплачувати комунальні послуги оскільки вважала, що тягар утримання лежить на власникові майна. По-третє, [PERSON] є інвалідом та пенсіонером за віком та відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда постійно потребує реабілітаційних заходів, часто маю погане самопочуття та постійно знаходиться під наглядом лікарів. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10.09.2024 цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче провадження. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.09.2024 цивільну справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача адвокат Олійник Л.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проте клопотала про відкликання раніше поданих клопотань про виклик свідків та витребування доказів. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена оголошенням на сайті судової влади України Третя особа приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Веселовський А.Г. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позов, заяву та будь-яких клопотань до суду від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд, відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі письмових матеріалів справи, оскільки відповідач був повідомлений належним чином про дату, час та місце слухання справи, він не повідомляв суд про причини неявки, ним не подано відзив, представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. [PERSON] 17 липня 2006 року уклала договір дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г., зареєстрований в реєстрі за № 6460, відповідно до умов якого [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони уклали договір про наступне: дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваній квартири [ADDRESS] , загальною площею 40,8 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності нерухомого майна № 11255453 від 18.07.2006. Позивач [PERSON] має інвалідність ІІ групи з дитинства, що підтверджується довідкою МСЕ № 0009443 від 29.10.2012. Згідно виписка із медичної картки стаціонарного хворого терапевтичного відділення № 189 від 16.01.2024, виданого КНМП «Кременчуцька перша міська лікарня ім. О.Т. Богаєвського» [PERSON] , [INFO] , має основне захворювання: ІХС; дифузний кардіосклероз, атеросклероз аорти, коронарних артерій, судин головного мозку (125.8) ГХ ІІ, 3 ст., Р4 (111.9). В судовому засіданні досліджені копії квитанції, які підтверджують факт утримання позивачем [PERSON] нерухомого майна, а також факт проживання позивача в квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. Відповідно до статті 81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15. До спірних правовідносин необхідно застосувати правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс 16; від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, згідно з яким особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Під час судового розгляду судом встановлено, що позивачем під час укладення договору дарування квартири внаслідок помилки було неправильно сприйнято фактичних обставин договору та його умов, що суперечить дійсному волевиявленню позивача. Враховуючи такі обставини, як похилий вік та стан здоров`я позивача, яка потребує постійного стороннього догляду і допомоги, спірне житло (предмет договору), яке є єдиним житлом позивача, в якому після укладення договору [PERSON] продовжує проживати, несе витрати на його утримання, а також відсутності фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та відсутності заперечень з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved