Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

10 червня 2019 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів в сумі 7279500,44 гривень, з яких: 4641895,63 гривень сума основного боргу; 2124362,40 гривень інфляційні втрати; 513242,41 гривень 3% річних. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20 лютого 2015 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів в сумі 4691895,63 гривень, що за офіційним курсом НБУ на день посвідчення договору складає 17500,00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути позивачу у строк до 01.09.2015 року. В забезпечення даного договору між позивачем та колишньою дружиною відповідача [PERSON] укладено Іпотечний договір, за яким остання передала позивачу в іпотеку квартиру [ADDRESS] , З отриманих коштів відповідач лише 29.06.2016 року повернув позивачу 50000,00 гривень. Станом на 06.05.2019 року за відповідачем наявна заборгованість в розмірі 4641895,63 гривень. Окрім того, за період прострочення грошового зобов`язання відповідач має сплатити суму 3% річних за користування коштами, що складає 513242,41 гривень та інфляційні втрати в сумі 2124362,40 гривень. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду вищевказаної цивільної справи. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року позовну заяву було прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2019 року клопотання представника позивача задоволено та зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення Оболонського районного суду міста Києва в цивільній справі № 756/16198/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Деордієва І.В., про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності. 12 серпня 2019 року на адресу суду від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення в яких остання вказує на відсутність підстав для задоволення позову. Так, під час перебування у шлюбі з відповідачем, на забезпечення основного зобов`язання за договором позики між [PERSON] та [PERSON] , третя особа з позивачем уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира. Згідно укладеного Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, квартира оцінена на суму 3098767,05 гривень, що відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют станом на його укладання складає 129872,3739 доларів США. На переконання третьої особи, дійсна ринкова вартість квартири станом на 14.12.2015 року, складала не менше 350000 доларів США, а тому зверненням стягнення на предмет іпотеки заборгованість відповідача перед позивачем була повністю погашена. При цьому, з другої половини 2015 року відповідач фактично став банкрутом, мав численні боргові зобов`язання й з кредиторами взагалі не розраховувався, а тому інформація про повернення ним позивачу 50000,00 гривень є недостовірною. 14 серпня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява в якій останні зазначає, що не заперечує факт отримання ним коштів 20.02.2015 року. Відповідач вказує, що не пам`ятає чи повертав кошти за договором позики в 2015 році, однак наполягає, що в 2016 році він не сплачував заборгованість через відсутність у нього коштів. Відповідно до п. 4 договору позики, строк виконання зобов`язання визначено до 20.09.2015 року, тобто загальний строк позовної давності спливає 20.09.2018 року. Враховуючи, що позовна заява надійшла до суду 10.06.2019 року, то відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності й відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року по справі № 756/16198/18, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2023 року, позовну заяву залишено без розгляду Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2024 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2024 від витребувано у Міністерства соціальної політики України, інформацію з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб щодо місця проживання [PERSON] . Згідно з відповіддю Мінсоцполітики № 1265/2-24/3 від 14.05.2024 року станом на 10.05.2024 року в ЄІБД ВПО відомості про [PERSON] відсутні. 10 червня 2024 року представника [PERSON] адвокат Задернівська Я.Є. подала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог в якій зазначила, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір позики грошових коштів від 20.02.2015 року було забезпечено іпотекою квартири [ADDRESS] . На виконання грошового зобов`язання, що виникло у [PERSON] перед [PERSON] , останнім було частково погашено відповідний борг. Так, договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.12.2015, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , 14.12.2015 року квартира [ADDRESS] , вартістю 3098767,05 гривень (звіт про оцінку від 10.12.2015 року) перейшла у приватну власність позивача, в рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] за договором позики грошових коштів від 20.02.2015. Також, 29.06.2016 року [PERSON] повернув [PERSON] частину простроченого боргу на суму 50000,00 грн., внаслідок чого позивачем було власноруч написано та передано відповідачу відповідну розписку про отримання грошових коштів. Отже, крім суми основної заборгованості за договором позики грошових коштів від 20.02.2015 року, яка наразі становить 1543128,58 грн., [PERSON] має заборгованість перед позивачем, що складається з: 1242945,85 грн. втрати від інфляції, 327427,20 грн. 3% річних за користування чужими коштами. З урахуванням наведеного, представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів у загальному розмірі 3113501,63 гривень, яка складається із залишку суми основної заборгованості за договором позики грошових коштів від 20.02.2015 року в розмірі 1543128,58 грн., інфляційних втрат у розмірі 1242945,85 грн. та 3% річних у розмірі 327427,20 грн., а також судові витрати з оплати судового збору в розмірі 9605,00 гривень. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Здернівська Я.Є. в судове засідання не з`явились, натомість в матеріалах справи наявна заява представника позивача в якій остання просить провести судове засідання по справі без її участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений, шляхом направлення поштової кореспонденції за адресою реєстрації місця проживання відповідача, яку повернуто до суду. Отже, відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином, у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, однак будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлено наступне. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п. 1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1,3 ЦК України, ст.ст. 2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Судом встановлено, що 20 лютого 2015 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики грошових коштів (далі Договір позики), яким сторони погодили такі основні умови. Позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 4691895,63 гривень, що за офіційним курсом Національного банку України на день посвідчення договору (1 долар США = 27,357992 грн.) складає 171500,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (п. 1 Договору позики). Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору (п. 2 Договору позики). В разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов`язується повернути суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентну 171 500,00 доларів СШ А 00 центів за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу (п. 2 Договору позики). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій грошовій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк до 01.09.2015 року (п. 4 Договору позики). Якщо Позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов`язаний |сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та три проценти річних від простроченої суми (п. 5 Договору позики). 20 лютого 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Діордієвою І.В. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 298 Іпотечний договір, укладений між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець), яка виступає майновим поручителем [PERSON] , щодо передачі в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором позики грошових коштів від 20.02.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] наступне нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю на праві власності. 14 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені та в інтересах якої діяв представник - [PERSON] , укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.12.2015 року, у відповідності до якого, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики грошових коштів від 20.02.2015 квартира [ADDRESS] перейшла у приватну власність [PERSON] . Наведені вище обставини були визнані та не оспорювались сторонами в ході розгляду справи. Відповідно до звіту про оцінку майна № RS00-151210-122 від 10.12.2015, виконаного ТОВ «АКР-КОНСАЛТ», вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , складає 3098767,05 грн. Позивач вказує, що на виконання простроченого грошового зобов`язання за Договором позики, [PERSON] частково погасив відповідний борг, шляхом передачі 29.06.2016 року [PERSON] грошових коштів в сумі 50 000,00 гривень, про що позивачем власноручно написано розписку й передано її відповідачу. Копію даної розписки досліджено судом безпосередньо в ході розгляду справи. Водночас, заборгованість відповідача перед позивачем не погашена в повному обсязі та відповідно до наданого представником позивача розрахунку складає 3113501,63 гривень, з яких: - 1543128,58 гривень - залишок суми основної заборгованості за Договором позики; - 1242945,85 гривень - інфляційні втрати за період з 02.09.2015 року по 23.02.2022 року; - 327427,20 гривень - 3% річних а період з 02.09.2015 року по 23.02.2022 року. За змістом ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст.ст.509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом. Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки. При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі. Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Так, судом встановлено та визнано сторонами, що між [PERSON] та [PERSON] укладеного Договір позики грошових коштів від 20.02.2015 року, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 4691895,63 гривень, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю у строк до 01.09.2015 року. Встановивши, що правовідносини сторін випливають з договору позики, за яким позичальник свої зобов`язання не виконав, в зазначені строки грошові кошти в повному обсязі не повернув, суд доходить висновку, що за останнім виникла заборгованість. Водночас, предметом судового розгляду є також встановлення наявності у позивача права порушувати питання щодо повернення відповідачем боргу за договором позики. Так, під час розгляду справи відповідач подав до суду письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Встановлено, що укладений між сторонами Договір позики передбачав виконання відповідачем грошового зобов`язання в строк до 01.09.2015 року. У даний строк відповідач своє зобов`язання не виконав, а тому позивач мав право на звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за вказаним договором позики в межах 3-річного строку позовної давності, перебіг якого почався 02.09.2015 року та сплив 02.09.2018 року. При цьому, згідно з ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. В постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року зазначено, що не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення; дійшовши висновку про погашення боржником боргу, суд першої інстанції не встановив: чи було волевиявлення боржника на погашення такого боргу, чи знав боржник про таке погашення та чи схвалив такі дії. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою заява №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії). На підтвердження переривання строку позовної давності, позивачем надано до суду ксерокопію розписки про отримання ним 29.06.2016 року від відповідача грошової суми в розмірі 50000,00 гривень на часткове виконання зобов`язань за Договором позики. Однак, суд критично оцінює надану позивачем копію розписки від 29.06.2016 року про отримання позивачем від [PERSON] грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за Договором позики від 20.02.2015 року, оскільки вона не підписана відповідачем, містить лише підпис позивача, складена ним особисто в одному екземплярі, що створює умови для можливого зловживання та штучного створення доказів з метою задоволення позову. Крім того, оригіналу зазначеного документу суду надано не було. Копія розписки від 29.06.2016 року не є достовірним доказом переривання перебігу позовної давності, оскільки на підставі її змісту неможливо встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Інших доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, які б достовірно свідчили про визнання ним свого боргу перед позивачем, на що посилається останній, суду не надано. Зазначене свідчить про те, що позивач, всупереч вимогам, встановлених частиною першою ст.81 ЦПК України не довів належними та допустимим доказами повернення відповідачем коштів за договорами позики після строку його дії (29.06.2016 року), що свідчило б про переривання строку позовної давності. Отже, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності за заявленими позовними вимогами. Так, з позовом [PERSON] звернувся до суду лише у червні 2019 року, тобто поза межами встановленого законом трирічного строку позовної давності, що згідно з вимогами ст.267 ЦК України, виключає можливість судового захисту порушеного права позивача При цьому, із заявою про визнання поважними причини пропущення позовної давності, яка б за сукупності необхідних умов надала суду можливість визнати за позивачем право на судовий захист його порушених інтересів та задовольняти відповідні вимоги, позивач не звертався. В свою чергу, відповідач скористався своїм правом, передбаченим статтею 267 ЦК України, подавши заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Щодо строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних втрат на 3% річних, суд зазначає наступне. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: прямо (стаття 268 ЦК України); опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). У відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у\~постанові від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, вимоги щодо стягнення передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України. Отже, нараховані позивачем інфляційні втрати та три проценти річних, на підставі частини другої статті 625 ЦК України, входять до складу грошового зобов`язання за договором позики. У справі № 757/63074/19 Верховний Суд погодився з висновками про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, оскільки позовна давність щодо стягнення боргу за договором позики спливла, тому позивач втратив право і на захист в судовому порядку права на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми на підставі статті 625 ЦК України. Оцінюючи обставини даної справи та наявні у справі докази, оскільки строк повернення позики настав 01.09.2015 року, доказів переривання позовної давності в межах позовної давності позивач не надав, з позовом звернувся в червні 2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу за договором позики, а також її складових у вигляді інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих на підставі частини другої статті 625 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, суд доходить висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів, у зв`язку із пропуском строку позовної давності про застосування якого заявлено відповідачем. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За звернення до суду із даним позовом позивачем [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 9605,00 гривень. Доказів пронесення інших судових витрат, на час розгляду справи, сторонами до суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача [PERSON] понесені ним витрати з оплати судового збору.

Outcome: dismissed