Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Немирівського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди споруди, відповідно до якого просив, стягнути з відповідача на його користь заборгованість зі сплати орендної плати у розмірі 64 000 грн. за користування орендованим майном, 26 240 грн. інфляційні з прострочення сплати орендної плати та 1\~920 грн. річних від простроченої суми. Мотивуючи позов тим, що 14 серпня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди споруди, яка належить позивачу на праві власності і знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 14 серпня 2018 року приміщення було передано орендарю згідно акту прийому передачі для використання. У відповідності до п.4.1. орендна плата сторонами була узгоджена в розмірі 2000 грн на місяць. До травня 2020 року орендар [PERSON] сплачував орендну плату в повному обсязі. 3 травня 2020 року орендар перестав платити за використання приміщення. Таким чином відповідач не дотримується вимог п.4 договору оренди. На його численні звернення відповідач не бажає платити за оренду, хоча користується майном, в порушення п.п.4, 6.1. договору оренди, якими зазначено що в разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний передати приміщення згідно акту. На даний час заборгованість за договором оренди зі сплати орендної плати складає 64 000 грн. (травень 2020 року-січень 2023 року). В загальному сума заборгованості складає 64 000 грн. орендної плати. Нарахування індексу інфляції за час прострочення складає: за 2020 рік індекс інфляції становив 105%; за 2021 рік індекс інфляції становив 110%; за 2022 рік індекс інфляції становив 126,6%. Таким чином інфляційні нарахування складають (141% х 64 000 грн.) 26 240 грн. Нарахування 3% річних за час прострочення становить (3% х 64 000 грн.) 1 920 грн В позасудовому порядку вирішити спір неможливо, тому позивач змушений звернутися до суду. Відповідач [PERSON] , скористався своїм прав на подання відзиву, та подав до суду відзив, відповідно до якого, заперечував проти позову в повному обсязі та просив суд застосувати строки позовної давності. Зазначаючи у відзиві, що дійсно 14.08.2018 між ним та позивачем укладено договір оренди приміщення № 7 та цього ж 14.08.2018 уклали акт прийому-передачі приміщення. Згідно п. 3 договору оренди строк оренди становить 11 місяців з моменту прийняття приміщення за актом прийому-передачі. У рахуванням наведеного строк договору оренди закінчився 14.07.2019. В серпні місця 2019 року орендоване ним приміщення за адресою [ADDRESS] , звільнено у зв`язку з закінченням договору оренди та не бажання пролонгації договору. Таким чином правовідносини з оренди приміщення між ним та позивачем припинені в серпні 2019 року. Обставини викладені в позові позивачем є надуманими та безпідставними. Окрім наведеного останній платіж за даним договором оренди ним здійснено в серпні 2019 року на суму 2000 грн. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, до кожного несплаченого відповідачем щомісячного платежу у розмірі 2000 грн., позовна давність повинна застосовуватися окремо, починаючи з 1 числа місяця, коли у орендодавця виникло право на захист свого порушеного права. Позивач звернувся до суду 01.02.2023, отже вимоги про стягнення заборгованості по договору оренди приміщення, не підлягають задоволенню, оскільки минув строк позовної давності. Відповідно до частин 3-4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У зв`язку з наведеним відповідач просив суд відмовити у задоволені позову [PERSON] . В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, та просили суд його задовольнити з мотивів викладених в позові. Позивач заперечував проти застосування строків позовної давності та стверджував, що відповідач сплачував орендну плату до травня 2020 року, а тому він не пропустив строку позовної давності при звернені до суду 01.02.2023. \~ Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі. Відповідач надав суду пояснення, що він певний період дійсно користувався вказаним складом, однак з 2019 року вказаним приміщенням не користувався та орендну плату не сплачував. Також просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , надав суду покази, що йому відомо, що відповідач [PERSON] орендував в [PERSON] складське приміщення. Займався діяльністю з виготовлення палетів. Наскільки він пам`ятає, то він бачив відповідача в приміщенні орендованого складу в 2021чи 2022 роках. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , надав суду аналогічні покази. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , наддав суду покази, що допомагав своєму знайомому [PERSON] 3-4 роки назад вивозити обладнання з орендованого ним складу в с. Ковалівка. Бачив [PERSON] біля складу, який попросив прибрати за собою. Особисто дав на прибирання 4000 грн. Суд, заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, а саме: договір оренди приміщення № 7 від 14.078.2018 та акт прийому передачі об`єкта оренди за договором № 7 від 14.08.2018 року (інших письмових доказів сторонами надано не було), приходить до наступних висновків. За змістом статей 626, 628 К України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, судом встановлено, що 14.08.2018 між позивачем [PERSON] як орендодавцем та відповідачем [PERSON] як орендарем, було укладено договір оренди приміщення № 7, а саме приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 3.1. вказаного договору, строк оренди приміщення, що орендується, складає 11 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за атом прийому-передачі. 14.08.2018 сторони підписали акт прийому-передачі об`єкта оренди за договором № 7 оренди приміщення від 14.18.2018, що підтверджується копією відповідного акту. Відповідно до п. 10.3 договору, сторони погодили початок та кінець строку дії договору, так строк вказаного договору починає всій перебіг 14.08.2018 та закінчується 14.06.2019. Відповідно до п. 4.05 договору, встановлено, що у разі припинення (розірвання) договору оренди, орендар сплачує орендну плату до дня повернення приміщення та майна за Актом прийому передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції (якщо такі передбачені цим договором). Так, позивач в позовній заяві стверджує, що відповідач і після закінчення строку дії договору продовжував користуватися вказаним приміщенням, та сплачував до травня 2020 орендну плату, а тому він на підставі ст. 764 ЦК України, вважав, що договір продовжено на той самий строк, який був зазначений в договорі. Відповідач в свою чергу, заперечував, що продовжував користуватися вказаним приміщенням, та одразу після закінчення строку дії договору, а саме в серпні 2019 року передав позивачу ключі від вказаного приміщення, звільнив вказане приміщення та не сплачував орендну плату. Відповідно до п. 4.2 договору оренди приміщення № 7 сторони погодили строки та порядок сплати орендної плати, так орендна плата сплачується орендарем не пізніше 14 числа кожного наступного місяця на розрахунковий рахунок орендодавця. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, враховуючи, п. 4.2. договору, сторони мали б надати суду докази сплати, або несплати орендної плати в спосіб встановлений договором, однак, жодних письмових доказів на підтвердження, своїх твердження ні позивач, ні відповідач суду не надали. За клопотаннями позивача та відповідача були допитані свідки, які за твердженнями сторін, мали б підтвердити строки користування відповідачем вказаним приміщенням. Однак, допитані в судовому засіданні свідки, надали суду протилежні покази, щодо користування відповідачем приміщенням, після закінчення строку дії договору. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, беручи до уваги, що сторонами у договорі погоджено строки і порядок слати орендної плати, однак ними не доведено та не підтверджено жодним доказом фактів сплати або не сплати вказаної орендної плати, в період користування відповідачем орендованим приміщенням в строки які кожна з сторін зазначає, суд позбавлений можливості встановити істотні фактичні обставини необхідні для вирішення вказаної справи. Враховуючи, що відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За змістом ч. 1 ст. 77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Так, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю та необґрунтованістю, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження несплати відповідачем орендної плати та користування орендованим приміщенням в строки, які були вказані ним в позовній заяві, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного, так, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. У постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі №\~910/18560/16\~(12-143гс18) сказано, що\~позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними. Застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Враховуючи вище викладене, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed