Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (далі - ТОВ «Дебт Форс») звернулось до суду з позовом до [PERSON] , у якому просило стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати у відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у розмірі 51 252,02 грн., посилаючись на те, що після набрання законної сили заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.08.2014 у справі №520/9811/13-ц, рішення відповідачем не було виконано, заборгованість не сплачена, тому у позивача, як такого, що набув права вимоги за кредитним договором, згідно договору про відступлення прав вимоги від 17.05.2023 №17-05/23 до позичальника виникло право на звернення з даним позовом. Відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження у порядку загального або спрощеного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2024 провадження по справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, що передбачено ст.ст.274-279 ЦПК України, оскільки дана справа підпадає під ознаки малозначної справи. Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі від 21.06.2024 та копія позовної заяви з додатками надсилалася судом на адресу: 65037, м. Одеса, вул. вул. Друга, буд. 6. 18.07.2024 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що виконавчий лист у справі №520/9811/13-ц до виконання у законодавчо встановлені строки не був пред`явлений, а тому у Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» відсутні підстави для тверджень про прострочення зобов`язання та підстави вимагати стягнення з відповідача трьох відтоків річних та інфляційних втрат. Звертає увагу, що валютою кредиту був долар США, що також виключає можливість стягнення інфляційних втрат. 09.08.2024 до суду надійшли пояснення від ТОВ «Дебт Форс» у яких позивач зазначає, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання стосується примусового виконання рішення у справі №520/9811/13-ц, проте пропуск такого строку на дає підстави вважати, що борг відсутній. 16.08.2024 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС відповідачем подано пояснення, у яких останній зазначив, що оскільки ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.12.2019 у справі № 520/9811/13-ц відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про видачу дубліката виконавчого листа №520/9811/13-ц та поновленні строку для пред`явлення його до виконання, вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому (примусовому), порядку, а тому між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не може бути застосовано положення статті 625 ЦК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.08.2014 у справі № 520/9811/13-ц позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість по кредитному договору №CL-503/011/2007 від 14.12.2007 у розмірі 487183,59 грн., а також грошові кошти у розмірі 1629,83 грн. в рахунок відшкодування судового збору, а всього 488813,42 грн. Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначеним вище рішенням суду встановлено, що 14.12.2007 між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № CL-503/011/2007, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит для придбання автомобіля марки Toyota Corolla в сумі 22 000 доларів США із сплатою 9,99 відсотків річних, строком до 14.12.2014. 27.06.2012 Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», яке є правонаступником усіх прав та зобов`язань, коштів, майна ЗАТ «ОТП Банк», уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло права вимоги за кредитним договором № CL-503/011/2007 від 14.12.2007, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що 14.11.2014 за заявою представника TOB «ОТП Факторинг Україна», останньому було видані виконавчі листі по справі №520/9811/13-ц. 17.09.2018 між ТОВ «ОТП Факторинг України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») було укладено договір факторингу №3-09/18, за умовами якого ТОВ«ОТП Факторинг Україна» передає (відступає) фактору право грошової вимоги, а фактор приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, стає кредитором за кредитними договорами. 05.02.2019 ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до Київського районного суду м. Одеси із заявою про заміну сторони на її правонаступника у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа у справі №520/9811/13-ц, виданого Київським районним судом м. Одеса. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2019 замінено стягувача - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал» у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа, виданого Київським районним судом міста Одеси по цивільній справі №520/9811/13-ц. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.12.2019 у справі № 520/9811/13-ц у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дубліката виконавчого листа №520/9811/13-ц та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відмовлено. 26.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАМПСІС ЛІГАЛ» (далі - ТОВ«КАМПСІС ЛІГАЛ») укладено договір про відступлення прав вимоги № 26-01/23 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «КАМПСІС ЛІГАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором №CL-503/011/2007. 17.05.2023 між ТОВ«КАМПСІС ЛІГАЛ» та ТОВ «Дебт Форс» укладено договір про відступлення прав вимоги №17-05/23 відповідно до якого ТОВ «КАМПСІС ЛІГАЛ» відступило на користь ТОВ «Дебт Форс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором № CL-503/011/2007. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). Тлумачення частини 1 статті 509, частини 1 статті 267, статті 625 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: - натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; - задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; - законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; - очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; - приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Суд враховує правовий висновок Верховного Суду у справі № 285/3536/20 (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23.11.2022 у справі №285/3536/20), в якій кредитор просив стягнути із відповідачів 3% річних на підставі статті 625 ЦК України від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 07.09.2017 по 07.09.2019, при тому, що строк виконання зобов`язань за кредитними договорами було змінено і перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості розпочався у лютому 2009 року. Тобто, у даному випадку 3% річних були нараховані на задавнену вимогу, при цьому позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) не було пред`явлено. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності, тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. За таких обставин, у справі № 285/3536/20 у задоволенні позовних вимог було відмовлено в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Аналогічні висновки покладені в основу судового рішення суду касаційної інстанції у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21). Наявність або відсутність у зобов`язання ознак натурального прямо впливає на можливість чи неможливість стягнення сум за статтею 625 ЦК України у межах 3-річної позовної давності до моменту пред`явлення позову. Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Також суд враховує, що відповідно до частини 1,2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції від 20.07.2014 (чинній на момент ухвалення рішення суду у справі № 520/9811/13-ц) державний виконавець був зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого з бору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Таким чином норма зазначеної вище статті Закону України «Про виконавче провадження» передбачала семиденний строк для самостійного виконання рішення суду. Передумовами для застосування статті 625 ЦК України є зокрема наявність чи відсутність факту прострочення зобов`язання боржником. Якщо боржник доведе, що невиконання ним грошового зобов`язання мало місце через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, яка передбачена статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало. Оскільки позивачем не надано доказів отримання відповідачем заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.08.2014 у справі № 520/9811/13-ц, з яким позивач пов`язує наявність у відповідача прострочення грошового зобов`язання, а ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.12.2019 у справі № 520/9811/13-ц у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дубліката виконавчого листа №520/9811/13-ц та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відмовлено, суд погоджується з доводами відповідача про недоведеність прострочення ним грошового зобов`язання та відсутність підстав для застосування у норм статті 624 ЦК України. Відповідно до статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з вимогами статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно приписів статті 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з тим, що позивачем не доведено прострочення зобов`язання відповідачем, а позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Відповідно до статті 141 ЦПК України вимоги щодо стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed