Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

30.10.2023 р. [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, який обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,539 га., кадастровий номер 6810500000:02:003:0360, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована по [ADDRESS] . Проте, позивач зазначає, що повноцінно користуватись вказаною земельною ділянкою за її цільовим призначенням не може, оскільки відповідачі загородили частину дороги загального користування, чим обмежили його право користуватись вказаною дорогою для завезення будівельних матеріалів на належну йому земельну ділянку, що підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи від 17.10.2023 р. № 59/23. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 02.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09.09.2024 закрито підготовче провадження у справі, Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18.12.2023 задоволено клопотання позивача про виклик свідків, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Перед початком розгляду справи по суті суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника відповідачів про допит свідків. В судовому позивач підтримав позов та просив його задовольнити. Представник позивача позов підтримав, додатково пояснив, що станом на сьогодні, у зв`язку із тим що відповідачі встановили огорожу на землі загального користування де мала б проходити дорога, а земля позивача не огороджена, транспортні засоби їздять, одним колесом, по землі, яка належить [PERSON] . Тобто, якщо позивач встановить огорожу по межі своєї земельної ділянки то проїзд по вулиці буде ускладнений, оскільки відповідачі вийшли за межі належних їм земельних ділянок та здійснили самозахоплення та загородження дороги загального користування. Відповідачі, у судовому засіданні кожен окремо пояснили суду, що позов вини не визнають, оскільки між належними їм земельними ділянками та ділянкою позивача наявна дорога шириною близько 3 м., по якій проїжджає транспорт, а тому вони вважають, що права позивача вони не порушували. Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечила та просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Вказала, що встановлена відповідачами огорожа не може порушувати право позивача, адже проїзд між ділянками залишився, там їздить транспорт в тому числі вантажний, а позивач в свою чергу не надав доказів на підтвердження конкретного випадку коли він не міг завести на ділянку будівельних матеріалів, так як і не надав доказу проектування будівництва із визначенням місця заїзду на його ділянку. Допитана в судовому засіданні 20.02.2024 р. свідок [PERSON] пояснила, що земельна ділянка її чоловіка є неогородженою та ніколи не була огородженою. Вказану ділянку її чоловік отримав в дарунок вже із сформованими межами, нічого там не змінював. Після встановлення [PERSON] та [PERSON] огорожі на своїх земельних ділянках чоловік замовив землевпорядників, які встановили межі земельних ділянок після чого [PERSON] дізнався, що існуюча зараз самовкатана ґрунтова дорога частково пролягає по належній йому земельній ділянці, оскільки землю по якій мала б проходити дорога загородили [PERSON] та [PERSON] . Також вказала, що вони з чоловіком планували побудувати на вказаній землі будинок, але зі слів чоловіка через встановлення огорожі на землю не може заїхати великогабаритний транспорт щоб привезти будівельні матеріали, але вона особисто свідком таких подій не була. Допитана в судовому засіданні 20.02.2024 р. свідок [PERSON] пояснила, що земельна ділянка, яка зараз належить [PERSON] , колись належала її мамі, остання подарувала вказану ділянку своєму племіннику [PERSON] . Також свідок зазначила, що земельна ділянка, яка зараз належить [PERSON] використовувалась її мамою, як город та ніколи не була загороджена. Нещодавно [PERSON] поставив на межі своєї ділянки стовп, і тепер проїзд по вулиці став неможливим. Допитана в судовому засіданні 20.02.2024 р. свідок [PERSON] пояснила, що вона постійно проживає по сусідству із позивачем та відповідачами, скільки вона пам`ятає то дорога між ділянками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] була вкатана грунтова. [PERSON] та [PERSON] свої земельні ділянки обгородили вже дуже давно, точного року вона не пам`ятає. Декілька днів по тому [PERSON] поставив на межі своєї ділянки стовпчики, які стоять там де раніше їздили машини. Допитана в судовому засіданні 11.03.2024 р. свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] це її син, належна йому земельна ділянка по вул. Снігурі є приватизованою, їй відомо, що сусіди сина [PERSON] та [PERSON] поставили огорожу яка заважає йому заїжджати на свою ділянку, син виставляв межі ділянки, але сусіди викидали кілки. Допитана в судовому засіданні 11.03.2024 р. свідок [PERSON] пояснила, що вона довгий час користувалась городом, який був нею приватизований та вона мала державний акт на землю на цей город, площа вказаного городу 0,539 га., потім її племінник [PERSON] захотів будуватись, вона йому подарувала вказаний город. Десь місяць тому [PERSON] поставив на межі своєї ділянки стовпчики, які стоять там де їздили машини, частково десь на метр на вкатаній дорозі, але трактор проїхати може. Враховуючи вище наведене, суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. В наявному у матеріалах справи висновку експерта від 17.10.2023 р. № 59/23, зазначено, що згідно Викопіювання з генерального плану (основне креслення) м.Нетішин Хмельницької області, затвердженого рішенням Нетішинської міської ради від 22.09.2023 р. № 39/1924 та інформації Державного земельного кадастру щодо меж земельних ділянок, відстань між земельними ділянками позивача та відповідачів, по якій має пролягати дорога загального користування становить від 5,6 до 6 метрів, але вказана відстань не дотримана та становить згідно додатків близько 3 м., через зайняття (загородженням) частини дороги (землі загального користування) [PERSON] (63 кв.м.) та [PERSON] (2,8 кв.м.). Згідно 5.1.1. ДБН В.2.3-5:2018 «Вулиці та дороги населених пунктів» (зі зміню №1) (далі - ДБН В.2.3-5:2018)параметри основних елементів вулиць потрібно визначати згідно з таблицею 5.1. У таблиці 5.1. ДБН В.2.3-5:2018, зазначено, що вулиці та дорого місцевого значення у всіх групах міських та сільських населених пунктів житлові вулиці повинні мати ширину смуги руху 3 метри за умови облаштування 2 або 4 смуги рухи в обох напрямках з шириною тротуару 1,5 м., а щодо проїздів, паркових доріг ширину смуги руху 3 метри за умови облаштування 2 смуг рухи в обох напрямках з шириною тротуару 1,5 м. або 4 мерти за умови облаштування 1 смуги рухи в обох напрямках з шириною тротуару 1,5 м. Отже мінімальна ширина дороги (з урахування тротуару) для облаштування вулиці має становити 7,5м. для облаштування проїздів 5,5 м. Згідно з статтею 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Згідно із статтею 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Відповідно до частини третьої статті 71 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (стаття 83 ЗК України). Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з п. п. г, е ч.1 ст.91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно зі ст.ст.103, 152, 153 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них. Власник та користувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосування інших, передбачених законом способів. Відповідно до ст.189 ЗК України, самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами. Згідно зі ст.158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, вирішує земельні спори щодо меж земельних ділянок за межами населених пунктів, розташування обмежень у використанні земель та земельних сервітутів. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Таким чином, зважаючи на те, що відповідачі встановили огорожу на землі загального користування, по якій має проходити дорога загального користування, чим зменшили її ширину меншу ніж мінімально допустима згідно вимог ДБН, доводи відповідачів про те, що позивач не надав доказу щодо конкретного випадку неможливості доставити будівельний матеріал на свою земельну ділянку, не мають правового значення, оскільки з урахуванням підстав позову суд встановив, що відповідачі перешкоджають позивачу користуватися дорогою загального користування. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 р. у справі № 307/510/19 та від 26.09.2022 р. у справі №372/2896/19. Суд критично ставиться до наданого представником відповідача [PERSON] доказу, щодо можливості проїзду вантажним автомобілем по дорозі між ділянками позивача та відповідачів, як обґрунтування відсутності перешкод у її використанні, так як це не спростовує зменшення ширини дороги загального користування через зайняття (загородженням) частини дороги (землі загального користування) [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки протиправними діями відповідачів порушене право користування позивача дорогою загального значення, то їх слід зобов`язати усунути негативні наслідки в праві користування позивачем дорогою по [ADDRESS] , шляхом знесення (демонтажу) належного [PERSON] паркану, що розміщений за межами земельної ділянки з кадастровим номером 6810500000:02:003:0559 (зі сторони поворотних точок меж земельної ділянки від А до Б) та загороджують землі загального користування та шляхом знесення (демонтажу) належного [PERSON] паркану, що розміщений за межами земельної ділянки з кадастровим номером 6810500000:02:003:0749 (зі сторони поворотних точок меж земельної ділянки від А до Б) та загороджують землі загального користування. Відповідно до ч.1, п. 1 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема: витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові ВП ВС від 22 листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 (провадження № 14-123цс23) відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Тож сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ. Відповідно до ст. 137, 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2147,20 грн. тобто по 1073,60 грн. з кожного, витрати за проведення експертизи у розмірі 9560 грн., тобто по 4780 грн. з кожного.

Outcome: approved