Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] у якій просить суд ухвалити рішення, яким шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 09.06.2012 року Дубинівською сільською радою Савранського району, актовий запис №1,\~розірвати. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.06.2012 року сторони по справі зареєстрували шлюб, від якого мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони прожили у спільному шлюбі з 2012 року. Нажаль, останнім часом їхні взаємини настільки погіршилися, що вони фактично стали один одному чужими людьми, проживають окремо. Позивач дійшла до висновку, що вони з Відповідачем не зійшлися характерами і в них повна психологічна несумісність. Ухвалою судді Савранського районного суду Одеської області Брюховецького О.Ю. від 02.05.2024 року відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін 06.06.2024; запропоновано відповідачеві із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі\~ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, та зазначено строки подання такого клопотання. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а відтак, відповідно до вимог частини 5 статті 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. 21.06.2024 до суду надійшло клопотання представника позивачки адвоката Зубаня О.О. який діє на підставі ордеру серія АВ №1124406, про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (а.с.27-29). 21.06.2024 [PERSON] в судове засідання не з`явився, будь яких повідомлень про вручення судової повістки до суду не надходило. У зв`язку з цим судове засідання відкладено на 22.07.2024. 22.07.2024 до суду надійшло клопотання представника позивачки адвоката Зубаня О.О. який діє на підставі ордеру серія АВ №1124406, про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (а.с.27-29). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, згідно трекінгу з офіційного сайту Укрпошти, лист знадходження на сортувальному центру (а.с.23). У зв`язку з цим судове засідання відкладено на 23.09.2024. 20.09.2024 до суду надійшло клопотання представника позивачки адвоката Зубаня О.О. який діє на підставі ордеру серія АВ №1145056, про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (а.с.27-29). В судове засідання 23.09.2024 відповідач [PERSON] не з`явився, завчасно повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи однак адресоване йому поштове відправлення повернулось на адресу суду з довідкою Укрпошти про те, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.9). Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б). За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з позовної заяви та підтверджується наявними у справі доказами, шлюб між сторонами зареєстровано 09 червня 2012 року, що засвідчується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19 липня 2012 року (а.с.9). Від даного шлюбу у подружжя народилися діти: [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 грудня 2012 року (а.с.11), та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29 вересня 2015 року (а.с.10) Як зазначено позивачкою в позовній заяві та не спростовано відповідачем, сторони прожили у спільному шлюбі з 2012 року. Нажаль, останнім часом їхні взаємини настільки погіршилися, що вони фактично стали один одному чужими людьми, проживають окремо. Позивач дійшла до висновку, що вони з Відповідачем не зійшлися характерами і в них повна психологічна несумісність. В даній ситуації Позивач прийшла до висновку, що розлучення це єдиний вихід для кожного з подружжя побудувати нове щасливе життя. З підстав наведених вище, збереження сім?ї і подальше спільне проживання. Позивача з Відповідачем є неможливим. Строку на примирення просить не надавати, так як Позивач та Відповідач неодноразово намагалися примиритися, проте з цього нічого не вийшло, навпаки їхні взаємовідносини лише погіршилися. Спільно нажите майно спробують поділити в добровільному порядку. Спору щодо визначення місця проживання дітей ми не мають, оскільки діти проживають в даний час разом з позивачкою. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного кодексу України (далі\~СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Згідно з частинами 3 та 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За приписами частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У пункті 126 рішення у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». За таких\~обставин,\~суд,\~приходить до\~висновку, що позовна заява [PERSON] про розірвання шлюбу є виваженою та свідомою, відповідає її дійсній волі, причини, з яких вона наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, сімейні стосунки подружжя є формальними, поновити шлюбно-сімейні стосунки сторони наміру не мають, у зв`язку з чим подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача та порушувало принцип добровільності шлюбу, визначений статтею 24 Сімейного кодексу України, що має істотне значення, а отже перешкод для розірвання шлюбу суд не вбачає. Крім того, суд наголошує, що він не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин. Вільність та рівність цих стосунків, а також можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, а тому вважає необхідним позов задовольнити, а шлюб розірвати. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд встановив, що при подачі позову, позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1211 гривні 20 копійок (а.с. 1). Водночас, у позовній заяві позивачка не ставить вимоги про стягнення судового бору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат по сплаті судового збору, сплачених позивачем при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved