Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом, мотивуючи тим, що в липні 1995 року щодо нього було скоєно злочин шахрайства, під час якого фізична особа шляхом обману та зловживання довірою заволодів майном, належним на праві спільної власності позивачу та його дружині, в сумі 35000 доларів США. 29 серпня 1996 року за заявою позивача було порушено кримінальну справу за скоєння злочинів шахрайства та порушення правил валютних операцій. 26 вересня 1996 р. позивача було визнано потерпілим від злочину і цивільним позивачем щодо відшкодування зазначеної матеріальної шкоди серед інших тринадцяти осіб. Слідство проводилося неефективно. Органи слідства і прокуратури фактично не вживали жодних заходів щодо забезпечення цивільних позовів та конфіскації майна. 24 листопада 1997р. вироком Івано-Франківського обласного суду [PERSON] визнано винним в скоєнні злочинів, засуджено до 8 років позбавлення волі, конфіскації майна та задоволено цивільні позови в кримінальній справі. 14 травня 2001р. із завершенням відбування покарання в частині позбавлення волі [PERSON] повернувся до Івано-Франківська і відшкодування збитків чи усунення шкоди, як і інших дій, які свідчили б про дійсне каяття, він не вчинив. Тому, 01 вересня 2001р. позивач звернувся до Генерального прокурора України із заявою про порушення кримінальної справи за фактом скоєння злочинів, передбачених статтями 209,388 КК України - легалізації коштів, здобутих злочином та приховування майна від конфіскації невстановленим колом осіб. 12 червня 2002р. позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з адміністративною скаргою на бездіяльність прокурора м. Івано-Франківська щодо розгляду і вирішення заяви від 01 вересня 2001р. 04 грудня 2002р. Івано-Франківський міський суд ухвалив рішення по справі №2-6758/2002, яким бездіяльність прокурора щодо неприйняття рішення за заявою про порушення кримінальної справи від 01 вересня 2001р. визнано незаконною та зобов`язано вручити позивачу копію постанови за результатами розгляду цієї заяви. В розпорядженні прокуратури були: заява від 01.09.2001р. про порушення кримінальної справи; постанова міського та ухвала апеляційного судів. Таким чином зазначеними судовими рішеннями визнано, що заява позивача від 01 вересня 2001р. формально розглядалась прокуратурою з порушенням якісних вимог, порядку та строків, визначених КПК України. Фактичного розгляду та вирішення цієї заяви не відбулося. Отже, станом на 01 вересня 2005р. існували наступні рішення суду, ігноровані прокуратурою області: вирок Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997р.; рішення Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2002р. по справі № 2-6758/2002; постанова Івано-Франківського міського суду від 13.10.2004р. та ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2005 р. Після спливу встановлених тогочасною редакцією КПК України строків виявилося, що жодних ознак початку виконання цих рішень не було. Продовжувати звертатися зі скаргами за інстанціями органів прокуратури виявилося безуспішним. Це означало, що умисною бездіяльністю прокуратури створено загрозу майну позивача, а саме - неможливість в подальшому виконати судові рішення в частині повної компенсації збитків. 07 вересня 2005 року позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом про стягнення заподіяної незаконними діями прокуратури міста Івано-Франківська моральної шкоди та зобов`язання усунути загрозу майну до держави Україна в особі Державного казначейства України та прокуратури м. Івано-Франківська. Постановою Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008р. по справі № 2а-18/2008 позов задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність прокуратури м. Івано-Франківська щодо виконання постанови Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року та зобов`язано прокуратуру міста Івано-Франківська вжити вичерпних заходів на виконання даної постанови та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.04.2005р. 09 січня 2015 р., посилаючись на кінцеве рішення ВАСУ від 13.11.2014р. в справі №2a- 18/2008 р., позивач направив прокурору м. Івано-Франківська вимогу негайно надати інформацію про стан виконання прокуратурою міста постанови суду першої інстанції від 22.12.2008р. та надати належно завірені копії всіх процесуальних рішень, та надати всю супутню інформацію з копіями процесуальних документів. Прокурор міста Боян 06 лютого 2015р. надіслав відповідь щодо «відсутності виконавчого провадження». Але в дійсності, закон не передбачає можливості примусового виконання судових рішень, які стосуються організації та проведення кримінального процесу і за існуючими правилами для виконання ухвалених в порядку кримінального судочинства судових рішень (справа № 5-12/2004) щодо розслідування справ ніякі виконавчі листи судами не видаються, а суд, який ухвалив постанову чи вирок, безпосередньо надсилає їх копії тому органу, які зобов`язані їх виконувати. Отримавши чергове підтвердження умислу прокуратури на повне невиконання судових рішень, вже 16 березня 2015 р. позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з цивільним позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та до прокуратури м. Івано-Франківська про стягнення моральної шкоди, заподіяної скоєнням прямих дискримінаційних дій щодо мене, що полягають у злісному створенні та не усуненні загрози моєму майну та невиконанні судових рішень, ухвалених на мою користь (справа № 344/4061/15-ц). 14 січня 2021 р. позивач звернувся до слідчого судді Івано-Франківського міського суду зі скаргою незаконну бездіяльність заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури та керівника цієї прокуратури - умисне невнесення ними відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР з ознаками злочинного невиконання судових рішень та приховування злочинів. Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 18 січня 2021 року (справа N№ 344/523/21) скаргу задоволено частково. Зобов`язано уповноважену посадову особу Івано-Франківської місцевої прокуратури внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про скоєне прокурорами кримінальне правопорушення, передбачене статтею 382 КК, викладене в заяві від 29 грудня 2020р. В задоволенні першої базової частини скарги відмовлено. Однак, жодних ознак хоча б якоїсь діяльності вповноважених осіб зобов`язаної прокуратури не виявилось. Це змусило позивача 19 березня 2021р. знову звернутися до слідчого судді Івано-Франківського міського суду зі скаргою на незаконну бездіяльність керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури (окружної прокуратури міста Івано-Франківська) - невиконання рішень судів про внесення відомостей до ЄРДР та ненадання витягу з ЄРДР. Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 25.03.2021р. (справа № 344/4125/21) скаргу було задоволено: зобов`язано уповноважену особу окружної прокуратури міста Івано-Франківська внести відомості до ЄРДР за заявою від 01.09.2001р. На виконання ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 25.03.2021р. по справі № 344/4125/21, лише 31 березня 2021 року було зареєстроване кримінальне провадження N? 42021092010000002, нібито «за моєю заявою від 01.09.2001р.», за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.209 та ч.1 ст.388 КК України - тобто, лише частково виконані рішення по справі № 5-12/2004. Позивач стверджує, що, саме ця реєстрація кримінального провадження 31.03.2021, формально визначила закінчення тривалості бездіяльності, розпочатої від 04 квітня 2005 року. Вважає, що саме його, [PERSON] , особистим впливом слід пояснити умисну бездіяльність обох прокуратур від квітня 2005 року, та приховування цієї бездіяльності завідома неправдивими посиланнями на «ненадходження матеріалів з суду» та на «знищення матеріалів». Позивач наголошує в позовній заяві, що саме ці посилання підтверджують єдиний умисел прокуратури, спрямований на невиконання судових рішень, її активну протидію - ухиляння від розслідування відмивання коштів, здобутих злочинним шляхом. Неможливість для позивача впродовж надзвичайно тривалих строків отримати виконання рішення, ухваленого на його користь, що супроводжувалось вищеописаними обманом та підробленням документів прокуратурою, є економічним насильством, становить втручання в його право на мирне володіння майном та є порушенням вимог §1 Статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Статті 1 Протоколу N? 1 до неї. Матеріалами позову доведено, що внаслідок невиконання своїх обов`язків відповідачем (його структурним підрозділом) та скоєння ним системних фальсифікацій, спрямованих на забезпечення невиконання рішень суду, позивач зазнав моральної шкоди. Моральна шкода полягає у спричиненні йому непоправних втрат внаслідок унеможливлення реалізації особистих планів та перспектив чи задоволення найнеобхідніших потреб з вини заподіювача, за якого держава несе відповідальність. Зухвалою поведінкою відповідача (заподіювача шкоди) йому спричинено моральні страждання, які виразилися в відчутті несправедливості, дискримінації та упередженості проти нього прокуратури, яка фактично підбурювала та незаконно захищала злочинця, усуваючи перешкоди в легалізації та користування ними коштами потерпілих, здобутих злочинним шляхом, надавала поради тощо. Це призвело до унеможливлення вести звичний спосіб життя, порушення спокою та кінцевого знищення перспективи реалізації його власних життєвих планів та можливостей, зокрема можливості задоволення базових потреб, породжено знервованість, зневіру, постійне відчуття у приниженні гідності, у почутті сорому від своєї безпорадності захистити закон та обов`язкове судове рішення, психологічного дискомфорту, неспокою, тривоги. Позивач був вимушеним витрачати весь свій час, починаючи з вересня 2001 року, на відстоювання справедливості, призиваючи до дотримання засад суспільної моралі осіб, яким моральні принципи є ворожими (чужими) апріорі. Шкода, завдана йому, мала негативні наслідки не тільки під час неправомірних дій держави щодо нього, а й довго тривала, допоки він намагався захистити свої права та отримати відповідне рішення з цього питання. На час звернення із заявою 01 вересня 2001 року позивачу було 36 років, а коли нарешті почалася імітація слідства 31 березня 2021 року, відповідно, 56 - тому, очевидною є різниця зі всіма наслідками, які з неї випливають. Прокурори вкрали в нього життя, тоді як самі жили, як їм заманеться. Порушені його особисті немайнові права (право на своєчасний, всебічний та об`єктивний розгляд та вирішення звернень та право на судовий захист), які безпосередньо і невід`ємно пов`язані з майновими правами. Заподіяння позивачу моральної шкоди полягає в умисній надмірно триваючій дискримінаційній бездіяльності прокуратури міста та її ухилянням від проведення кримінального розслідування легалізації належних йому та іншим потерпілим коштів, втрачених внаслідок злочину, внаслідок чого винні особи не встановлені та не притягнені до відповідальності, а належні нам кошти та отримані за їх рахунок прибутки не повернені законним власникам всупереч рішенням судів і виконання цих рішень на цей час якщо не унеможливлене, то максимально утруднене, чим створено та не усунено загрозу його майну - його повної втрати, що старанно приховується зараз при імітації розслідування, в якому за статтю 209 навіть не згадується, а іншої кваліфікації не надається. Інакше кажучи, неможливість для нього впродовж надзвичайно тривалих строків отримати виконання рішень, ухвалених на його користь, що супроводжувалось активними незаконними діями, обманом та підробленням документів прокуратурою з метою створення хибного уявлення про те, що нібито якісь дії «вчинялися», «були задокументовані», але «знищені» за спливом часу зберігання, а також умисним введенням судів в оману за умов ще впливу на суд і досягнення невиконання певними безпринципними суддями обов`язків та присяги судді, є не лише психічним, але й економічним насильством, становить втручання в його право на мирне володіння майном та є порушенням вимог §1 Статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Статті 1 Протоколу N? 1 до неї. Водночас, вважає, що розмір відшкодування заподіяної йому моральної шкоди повинен не лише відповідати практиці Європейського суду з прав людини, але й національній практиці - зокрема за аналогією до випадків стягнення моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Загальною тривалістю умисної бездіяльності щодо невиконання рішень судів є період від 03 травня 2005 року (коли матеріали були повернуті судом до прокуратури міста) до початку часткового виконання цих рішень - а саме, дати внесення відомостей в ЄРДР за його заявою від 01.09.2001 р., що відбулося лише 31 березня 2021р., тобто 15 років, 10 місяців та 28 днів, або ж 191 місяць. Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено, що з 10 січня 2024 року розмір мінімальної заробітної плати становить 7100 гривень. Відтак, добуток 7100 гривень на 191 місяць становить 1 мільйон 356 тисяч 100 гривень. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, цей розмір є гарантованим державою мінімумом, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати і більший розмір відшкодування. Однак, вищевказаний розмір відшкодування моральної шкоди можна було б вважати достатнім виключно у разі, якби діяння заподіювача шкоди були простою помилкою. Натомість, у випадку, що розглядається, діяння заподіювача шкоди були триваючими майже двадцять років, системними, наполегливими і умисними, не недбалістю, а злочинним зловживанням, що за багатьма ознаками можна було б розцінити як пособництво у відмиванні коштів - враховуючи ще й той факт, що однакові діяння виконувалися різними виконавцями впродовж цього часу, тобто мало місце спільне керівництво ними чи організація їх. 02 лютого 2024 року через систему Електронний суд, а 06 лютого 2024 року поштовим зв`язком, представником відповідача надано відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає з наступних підстав. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, вже неодноразово відображались у постановах Верховного Суду. Згідно з правовим висновком, сформованим у постанові Верховного Суду від 05.12.2022 за результатами розгляду справи № 214/7462/20, обов`язковими умовами виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є: - наявність моральної шкоди; - протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; - наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; - вина особи, яка завдала моральної шкоди. Тільки за наявності цих факторів (умов) у сукупності виникають підстави для стягнення моральної шкоди на користь особи, яка про неї заявляє. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову. Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Верховний Суд у постанові від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 сформував порядок доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, яким встановлено розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини. За таких обставин саме позивач [PERSON] зобов`язаний довести як наявність моральної шкоди (моральних страждань, заподіяних діями або бездіяльністю органів прокуратури області), так і причинний зв`язок між діями чи бездіяльністю органів прокуратури та безпосередньо самою шкодою. При цьому, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (постанова Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17). З огляду на викладені положення вважає, що позивачем не виконано свій обов`язок у частині доведення належними та допустимими доказами наявності моральної шкоди (моральних страждань, заподіяних діями або бездіяльністю органів прокуратури області) і причинного зв`язку між діями чи бездіяльністю органів прокуратури та безпосередньо самою шкодою. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] зазначає, що прокуратурою міста Івано-Франківська його заява від 01.09.2001, направлена на адресу Генеральної прокуратури України, не розглянута, оскільки винесена помічником прокурора міста Івано-Франківська Чугуновою В.М. 20.10.2001 постанова про відмову в порушенні кримінальної справи була в подальшому скасована судом. Вказані доводи не відповідають дійсності, адже ст. 97 КПК України від 28.12.1960 (зі змінами та доповненням на момент виникнення спірних правовідносин) передбачалось, що прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов`язані приймати заяви і повідомлення про вчинені або підготовлювані злочини, в тому числі і в справах, які не підлягають їх віданню. Із вказаної норми КПК випливає, що винесення постанови про відмову у порушенні кримінальної справи є одним із результатів розгляду звернення. Отже, прокуратурою міста процесуальне рішення за зверненням [PERSON] прийнято було. Дана обставина підтверджується її подальшим оскарженням у судовому порядку. Стосовно посилання позивача на судові рішення у справі № 2-6758/2002, то суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення Івано-Франківського міського суду від 04.12.2002, підтвердив, що прокурором рішення в порядку ст. 97 КПК України прийнято, проте не у строк, зазначений у вказаній нормі Кримінально-процесуального кодексу. Дана обставина виникла не з вини прокуратури міста Івано-Франківська та її посадових осіб, оскільки заяву [PERSON] направив до Генеральної прокуратури України. В подальшому у відповідності до положень Закону України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР від 02.10.1996 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Генеральною прокуратурою України заяву [PERSON] було 17.09.2001 скеровано до прокуратури Івано-Франківської області. Оскільки звернення [PERSON] було первинним, в порядку підпорядкованості для прийняття рішення по суті вказане звернення скеровано 26.09.2001 прокурору міста Івано-Франківська. Судом першої та апеляційної інстанцій протиправності постанови помічника прокурора міста Івано-Франківська від 20.10.2001 про відмову у порушенні кримінальної справи встановлено не було. Крім того, дії прокуратури міста Івано-Франківська та прокуратури Івано-Франківської області по розгляду звернення [PERSON] від 01.09.2001, проведення перевірки та прийняття процесуального рішення в порядку ст. 97 КПК України від 28.12.1960 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), усунення загрози майну [PERSON] та стягнення моральної шкоди досліджувалось судом в рамках розгляду адміністративної справи № 2а-18/2008. Рішення судів у справі № 2а-18/2008 є преюдиційними при розгляді даної справи. Постановою Верховного Суду від 27.08.2020 у справі № 344/303/16-ц частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] , скасовано рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02.05.2018 та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.07.2018. Позовні вимоги [PERSON] до Державної казначейської служби України, прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 25 000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. У справі, що переглядалась, судами надавалась оцінка доводам [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю прокуратури, яка полягала у невжитті протягом багатьох років жодних заходів щодо забезпечення законності виконавчого провадження стосовно виконання вироку від 24.11.1997 Івано-Франківського обласного суду, який стягнув, зокрема, з [PERSON] на користь позивача 65 625 грн. як відшкодування матеріальної шкоди та 3 000 гр. як відшкодування моральної шкоди. У цій справі Верховний Суд прийшов до висновку: за результатами оцінки характеру спірних правовідносин у їх сукупності, а також факту невиконання рішення суду про стягнення грошових коштів є підстави для відшкодування на користь позивача 25 000 грн. При цьому, надаючи таку оцінку, суд дослідив всі фактичні обставини, які мали місце до липня 2020 року включно. Встановлені вказаними судовими рішеннями фактичні обставини не підлягають перегляду та доведенню у даному процесі. Окрім іншого, [PERSON] обґрунтовує доводи своєї позовної заяви судовими рішеннями у справі № 344/523/21. Так, із резолютивної частини рішення від 18.01.2021 вбачається, що суд першої інстанції зобов`язав уповноважену посадову особу Івано-Франківської місцевої прокуратури внести до Єдиного реєстру досудового розслідування відомості про кримінальне правопорушення за заявою позивача від 29.12.2020, а в частині реєстрації кримінального провадження за зверненням [PERSON] від 01.09.2001 відмовлено. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, жодним чином не змінив та не доповнив резолютивну частину судового рішення, яка і є обов`язковою для виконання сторонами по справі. Вказане рішення виконано Івано-Франківською місцевою прокуратурою Постановою старшого слідчого п`ятого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідування від 03.03.2023 кримінальне провадження № 42021091010000004 від 22.01.2021, у зв`язку з відсутністю в діях помічника прокурора міста Івано-Франківська Чугунової В.М. та прокурора міста Івано-Франківська Янка В.М. складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Згідно з зазначеною постановою в діях посадових осіб органів прокуратури відсутні протиправні дії, умисел та вина щодо умисного невиконання судових рішень, на які вказує заявник, а отже, відсутня і протиправна поведінка, яка могла спричинити [PERSON] моральну шкоду. За відсутності встановленого факту протиправної поведінки органів прокуратури підстав доводити відсутність вини у вчиненні протиправних дій немає. Із позову не вбачається, як дії чи бездіяльність органів прокуратури спричинили чи могли спричинити [PERSON] моральні страждання, які саме моральні страждання мали місце, їх глибина та важкість, які негативні наслідки для його здоров`я створили саме ці моральні переживання. Згодом позивач надав відповідь на відзив, а представник відповідача свої заперечення. 25 березня 2024 року позивач подав заяву про зміну предмету позову в якій зазначив, що підставою зміни предмету позову, способом пред`явлення похідної позовної вимоги, є продовження психотравмуючої поведінки відповідача. Продовженням психотравмуючої поведінки відповідача є скоєння на позивача наклепу з метою зганьблення його та залишення без розгляду поданих заяв по суті спору; відведення суду в протилежну сторону від дійсних підстав позову; відповідач продовжує безпідставно наполягати на підміні вказаних обов`язків прокуратури обов`язками ДВС; наполегливим принципу юридичної певності, запереченням юридичного значення зобов`язуючих судових рішень по справах № 5-12/2004 та 2а-18/2008; нагромадження беззмістовних посилань на неревалентні постанови Верховного Суду. Позивач доповнив позовні вимоги окремою вимогою про стягнення з Держави Україна два мільйони гривень відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому відповідачем, Державою Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури у спосіб відсутності каяття, перешкоджання йому в реалізації права на судовий захист, продовження та нарощування психотравмуючої поведінки в умовах судового процесу . Представник відповідача подав відзив на заяву про зміну предмету позову в якому зазначив, що таку вимогу відповідач не визнає, оскільки сам факт невизнання Івано-Франківською обласною прокуратурою позову в справі позивач ставить у вину відповідачу, але дії сторони у процесі у вигляді реалізації процесуальних прав, хоч вони і не подобаються протилежній стороні, по своїй суті можуть бути визнані судом як зловживання процесуальними правами, однак не можуть бути окремим предметом позову та, відповідно підставою стягнення за такі дії моральної шкоди. Позивач в судові засідання не з`являвся, 10 червня 2024 року подав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також надав вступне слово викладене письмово, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав наведених у відзиві, запереченнях та відзиві на заяву про зміну предмету позову. Заслухавши пояснення представника відповідача, ознайомившись із вступним словом позивача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 24 листопада 1997 року вироком Івано-Франківського обласного суду [PERSON] визнано винним в скоєнні злочинів, засуджено до 8 років позбавлення волі, конфіскації майна та задоволено цивільні позови в кримінальній справі. Постановлено стягнути на користь [PERSON] суму в гривнях, еквівалентну 35000 дол. США та 3000 гривень компенсації моральної шкоди. Ухвалою Верховного Суду України від 05 лютого 1998 року касаційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок без змін (т. 1 а.с.48-52). Вирок суду до цього часу не виконано. Тому, 01 вересня 2001 року позивач звернувся до Генерального прокурора України із заявою про порушення кримінальної справи за фактом скоєння злочинів, передбачених статтями 209, 388 КК України - легалізації коштів, здобутих злочином та приховування майна від конфіскації невстановленим колом осіб (т. 1 а.с. 53-54). Оскільки відповіді на свою заяву позивач не отримав, то оскаржив такі неправомірні дії прокурора м. Івано-Франківська до Івано-Франківського міського суду. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2002 року по справі № 2-6758/2002скаргу [PERSON] задоволено частково. Визнано неправомірними дії прокурора міста Івано-Франківська щодо неприйняття рішення відповідно до ст. 97 КПК України за завою [PERSON] про порушення кримінальної справи від 01 вересня 2001 року в строки вказані в даній статті та зобов`язано прокурора міста Івано-Франківська вручити [PERSON] копію постанови (т. 1 а.с.55). 04 квітня 2003 року, посилаючись на несвоєчасне надання копії рішення судом, тодішній заступник прокурора м. Івано-Франківська вніс апеляційне подання на це рішення суду, до якого додав копію постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.10.2001 року (т. 1 а.с. 58). Ухвалою апеляційного суду від 24 червня 2003 року рішення від 04 грудня 2002 року залишено без змін (т. 1 а.с.56). Отже, копію постанови про порушення кримінальної справи позивач отримав в червні 2003 року. Не погодившись із постановою про відмову в порушенні кримінальної справи позивач, 22 червня 2003 року, звернувся до Івано-Франківського місцевого суду зі скаргою\~ на постанову (т. 1 а.с.59-60). В скарзі позивач доводив, що оскільки фактичної перевірки заяви від 01 вересня 2001 року до того часу не було, то прокуратурою не виконані міжнародні зобов`язання держави згідно Конвенції «Про відмивання, пошук, арешт та конфіскацію доходів, одержаних злочинним шляхом» 1990 року. (чинна з 17 грудня 1997 року), пошуку коштів в порядку та з використанням всіх можливостей кримінального розслідування не відбулося, а відтак нею створено загрозу невиконання вироку суду в частині майнових стягнень і конфіскації майна та допущено сприяння офіційно не встановленій злочинній групі (організації) у відмиванні коштів, здобутих злочинним шляхом. Постановою Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 р. по справі № 5-12/2004 скаргу задоволено та скасовано постанову помічника прокурора прокуратури міста Івано-Франківська Чугунової В.М. від 20.10.2001 про відмову в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] за ст.ст. 209, 388 КК України за відсутністю в її діях складу злочинів та повернуто матеріали прокурору міста Івано-Франківська для проведення додаткової перевірки (т.1 а.с.61). Постанова вступила в законну силу згідно ухвали апеляційного суду від 04 квітня 2005 року (т. 1 а.с.62). В ухвалі судом апеляційної інстанції зазначено, що неповно та необ`єктивно перевірено всі обставини справи, не встановлено, де знаходяться значні грошові суми, здобуті Кофлером злочинним шляхом, для чого і слід було провести оперативно-розшукові заходи, однак органами досудового слідства цього не було зроблено. Отже, з цього часу прокурор повинен був вживати заходів для вирішення заяви [PERSON] та виконання рішень та ухвал судів. Але, жодних заходів щодо заяви [PERSON] від 01 вересня 2001 року прокуратурою не вживалось. Тому, 07 вересня 2005 року позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до держави Україна в особі Державного казначейства України та прокуратури м. Івано-Франківська, прокуратури Івано-Франківської області про зобов`язання прокуратури міста Івано-Франківська вжити вичерпних заходів на виконання постанови міського суду від 13.10.2004 та ухвали апеляційного суду від 04.04.2005 та спрямованих на усунення створеної діями та бездіяльністю цієї прокуратури загрози майну позивача шляхом проведення кримінального розслідування, відшкодування моральної шкоди. Постановою Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 р. по справі № 2а-18/2008 позов задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність прокуратури м. Івано-Франківська щодо виконання постанови Івано-Франківського міського суду від 13.10.2004 та зобов`язано прокуратуру міста Івано-Франківська вжити вичерпних заходів на виконання даної постанови та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.04.2005 (т. 1 а.с.63-65). Вказана постанова суду набрала законної сили 10 листопада 2009 року, згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду (т. 1 а.с.66-68). Отже у вказаній постанові у справі № 2а-18/2008 суд вже встановив бездіяльність прокуратури м. Івано-Франківська щодо виконання постанови Івано-Франківського міського суду від 13.10.2004 та зобов`язав прокуратуру міста Івано-Франківська вжити вичерпних заходів на виконання даної постанови та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.04.2005. Тому, можна зробити висновок, що з 01.09.2001 по 10.11.2009 визнано бездіяльність прокуратури, а тому в частині цих строків вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, заподіяної умисним злісним, з ознаками дискримінації, тривалим невиконанням прокуратурою міста Івано-Франківська судових рішень ухвалених на його користь та спрямованих на поновлення його майнових прав в межах загальної бездіяльності не підлягає до задоволення. Що стосується вимоги в частині строків з 10.11.2009 по 31.03.2021, то така вимога підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 09 січня 2015 позивач, посилаючись на кінцеве рішення ВАСУ від 13.11.2014 в справі №2a-18/2008, направив прокурору м. Івано-Франківська вимогу про надання йому\~ інформації про стан виконання прокуратурою міста постанови суду першої інстанції від 22.12.2008 та надати належно завірені копії всіх процесуальних рішень у справі. Заступником прокурора міста Бояном 06 лютого 2015 року позивачу надіслано відповідь щодо «відсутності виконавчого провадження». Але, закон не передбачає примусового виконання судових рішень, які стосуються організації та проведення кримінального процесу і за існуючими правилами для виконання ухвалених в порядку кримінального судочинства судових рішень (справа № 5-12/2004) щодо розслідування справ виконавчі листи судами не видаються, а суд, який ухвалив постанову чи вирок, безпосередньо надсилає їх копії тому органу, які зобов`язані їх виконувати. 16 березня 2015 року позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з цивільним позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та до прокуратури м. Івано-Франківська про стягнення моральної шкоди, заподіяної скоєнням прямих дискримінаційних дій щодо нього, що полягають у злісному створенні та не усуненні загрози його майну та невиконанні судових рішень, ухвалених на його користь (справа № 344/4061/15-ц). Рішенням від 27 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. 13 червня 2018 року апеляційну скаргу було відхилено. Ці рішення залишені без змін постановою Верховного суду від 30 червня 2020 року. Оскільки жодних дій по кримінальній справі за заявою [PERSON] від 01.09.2001, постанова про відмову в порушенні якої була скасована судом, не вчинялось протягом цього часу, по позивач 14 січня 2021 року звернувся до слідчого судді Івано-Франківського міського суду зі скаргою незаконну бездіяльність заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури та керівника цієї прокуратури - умисне невнесення ними відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР з ознаками злочинного невиконання судових рішень та приховування злочинів. Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 18 січня 2021 року (справа № 344/523/21) скаргу задоволено частково. Зобов`язано уповноважену посадову особу Івано-Франківської місцевої прокуратури внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладене в заяві [PERSON] від 29.12.2020 року (т.1 а.с.73-75). Слідчий суддя вважав, що вимоги скарги щодо зобов`язання керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури вчинити дії, передбачені статтями 214, 218 КПК України щодо прийому, внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, належного розгляду та виконання необхідного обсягу слідчих дій та скерування за підслідністю його заяви від 01.09.2001 року, поданої в порядку ст.ст. 94, 97 КПК України ред.1960 р., про порушення кримінальної справи за фактом скоєння злочинів, передбачених статтями 209, 388 КК України та можливих інших на виконання рішень Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року та Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2005 року по справі № 5-12/2004 не можуть бути задоволені, оскільки норми ст. 214 КПК України не поширюються на заяви про злочини відповідно до ст.ст. 94, 97 КПК України ред.1960 р., які надійшли до органів досудового розслідування, прокурорів до набрання чинності КПК України в редакції 2012 року.\~ Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 18.01.2021 року за його скаргою без змін (т.1 а.с.76-77). Але, в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду зазначено: «В цій частині слід було б задовольняти апеляцію [PERSON] , однак апеляційний суд не вбачає в цьому процесуальної доцільності й необхідності, оскільки само собою зрозумілим є процесуальний обов`язок вказаної прокуратури представити скаржнику постанову прокурора чи слідчого за результатами розгляду його заяви від 1.09.2001 року, яка була чи має бути постановлена після скасування постанови помічника прокурора про закриття вказаної кримінальної справи. Не правильною є позиція слідчого судді щодо непоширення КПК 2012 року на його окремі доводи, оскільки із змісту розд. ХІ п.3 Перехідних положень КПК України прямо слідує, що у разі якщо щодо таких заяв та повідомлень не було прийнято рішення про порушення кримінальної справи або про відмову в порушенні кримінальної справи, то такі заяви мають бути передані органам досудового розслідування, які відповідно до статті 214 цього Кодексу підлягають обов`язковому внесенню до Єдиного реєстру досудового розслідування, і бути підставою для початку розслідування. Досудове розслідування за такими заявами проводиться відповідно до положень нового Кодексу. Таким чином, орган прокуратури, слідчий зобов`язані врегулювати саме в такий спосіб виникле процесуальне питання і надати [PERSON] копію процесуального рішення, яке має бути прийняте за його зверненням. Оскільки така вимога прямо передбачена в процесуальному законі, тому немає підстав скасовувати ухвалу слідчого судді й зайво дублювати в цій частині обов`язки прокурора, слідчого». Представник місцевої прокуратури в судовому засіданні суду апеляційної інстанції був присутній та зміст ухвали йому відомий. Рішення у справі №344/523/21 було виконано та внесено до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення за ч.1 ст.382 КК України, зі зміною кваліфікації на ч.3 ст.382 КК України, а 12.03.2021р. підслідність даного кримінального провадження визначено за Державним бюро розслідувань, але, тільки в частині п.2 вимоги заяви від 29.12.2020 року, кримінальне провадження № 42021091010000004 від 22.01.2021. Підставою внесеного на той час кримінального провадження, що розслідується ДБР, є якраз і невиконання прокуратурою рішення суду 13.10.2004р. у справі №5-12/2004, та постанови Івано-Франківського міського суду від 22.12.2008, яка набрала законної сили, у справі №2-а-18/2008 якою визнано неправомірною бездіяльність прокуратури м. Івано-Франківська щодо виконання постанови Івано-Франківського міського суду від 13.10.2004р. (у справі №5-12/2004) та зобов`язано вжити вичерпних заходів на виконання даної постанови та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.04.2005. 03 березня 2023 року кримінальне провадження № 42021091010000004 від 22.01.2021 закрито постановою слідчого П`ятого слідчого відділу ТУ ДБР розташованого у м. Львові Миколою Антошком (т.1 а.с.85-91). Але заява позивача від 01.09.2001 так і не розслідувалась та жодних дій не вчинялось. З ухвали ВАС України від 13.11.2014 справа К-5710/10 вбачається, що відмовний матеріал на постанову прокурора від 20.10.2001 було повернуто Івано-Франківським міським судом у прокуратуру м. Івано-Франківська 22.04.2005 року (т.1. а.с.69-71). Отже, з цього часу прокуратура мала б вчинити певні дії передбачені КПК України 1960 року, які не були вчинені, що доведено скаржником та не спростовано матеріалами скарги, а в разі не вчинення таких дій після набрання чинності нової редакції КПК України 2012р., така заява розглядається за правилами вже ст.214 КПК України, про що зазначив Івано-Франківський апеляційний суд у справі №344/523/21, саме до такого висновку прийшов слідчий суддя розглядаючи скаргу [PERSON] на незаконну бездіяльність керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури (окружної прокуратури міста Івано-Франківська) - невиконання рішень судів про внесення відомостей до ЄРДР та ненадання мені витягу з ЄРДР. Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 25.03.2021 (справа № 344/4125/21) скаргу було задоволено: зобов`язано уповноважену особу окружної прокуратури міста Івано-Франківська внести відомості до ЄРДР за його заявою від 01.09.2001 року На виконання ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 25.03.2021 по справі № 344/4125/21, лише 31 березня 2021 року було зареєстроване кримінальне провадження № 42021092010000002. Отже, тільки 31 березня 2021 року припинена бездіяльність прокуратури міста Івано-Франківська, а на даний час окружної прокуратури міста Івано-Франківська щодо не розгляду заяви [PERSON] від 01.09.2001 та подальшого невиконання рішень судів. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно пункту 9 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Позивач вказує, що заподіяна йому моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав в зв`язку з протиправною поведінкою прокуратури щодо нього особисто. Порушені його особисті немайнові права (право на своєчасний, всебічний та об`єктивний розгляд та вирішення звернень та право на судовий захист), які безпосередньо і невід`ємно пов`язані з майновими правами. Вимога компенсації заподіяної моральної шкоди ґрунтується на наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме протиправної поведінки, завданої нею моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Базовою підставою є та, що неодноразово отриманий ним, в порядку різного судочинства, судовий захист зведено нанівець злісним невиконанням судових рішень, ухвалених на його користь. Оцінюючи умови спричинення моральної шкоди, позивач просить взяти до уваги як кожний названий ним чинник окремо, як самодостатню підставу для відшкодування такої шкоди, та сукупність цих чинників, так і зважити на безсумнівний кумулятивний ефект цих умов, що чітко випливає з розгляду наведених фактів. До уваги слід взяти і неможливість повного реального виправлення становища в зв`язку із значною умисною втратою часу - влаштованої прокуратурою тяганини, що визначило вимогу відшкодування спричиненої моральної шкоди єдино можливою в даних правовідносинах. Моральна шкода полягає у спричиненні йому непоправних втрат внаслідок унеможливлення реалізації особистих планів та перспектив. Моральні страждання позивача виразилися в відчутті несправедливості, дискримінації та упередженості проти нього прокуратури. На час звернення із заявою 01 вересня 2001 року позивачу було 36 років, а коли нарешті розпочалось розслідування 31 березня 2021 року, відповідно, 56 років. Заподіяння мені моральної шкоди полягає в умисній надмірно триваючій дискримінаційній бездіяльності прокуратури міста та її ухилянням від проведення кримінального розслідування легалізації належних мені та іншим потерпілим коштів, втрачених внаслідок злочину, внаслідок чого винні особи не встановлені та не притягнені до відповідальності, а належні нам кошти та отримані за їх рахунок прибутки не повернені законним власникам всупереч рішенням судів і виконання цих рішень на цей час якщо не унеможливлене. Зухвала поведінка прокуратури спричинила мені психологічні страждання, які виразилися в відчутті несправедливості та усвідомленні мною упередженості проти мене тих, хто за посадою та присягою повинен був мене захистити, розчарування та невіру у справедливість, у можливість держави забезпечити належний правопорядок та захист громадян від протиправних посягань - тоді як ця сама держава, діючи через прокуратуру та дотичні до неї органи, забезпечила економічну вигідність майнових злочинів Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно До загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173 ЦК України, потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними і допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1166, 1167, 1173 ЦК України. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного суду від 25 січня 2021 року у справі N? 227/4410/19, від 22 березня 2021 року у справі N? 203/1067/19, від 25 березня 2021 року у справі N? 227/3052/19. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, посадової чи службової особи цього органу відшкодовується державою незалежно від їх вини (статті 1173, 1174 ЦК України). Завдання шкоди відбувається при здійсненні заподіювачами владно-адміністративних повноважень чи організаційно-розпорядчих функцій, покладених на них законами чи іншими нормативно-правовими актами і полягає в скоєнні діянь, які можуть мати різноманітні види і форми: накази, розпорядження, вказівки чи інші владні приписи, які підлягають обов`язковому виконанню тим, кому вони адресовані. Шкода у зазначеній сфері може бути заподіяна і шляхом протиправної бездіяльності, оскільки в області владно-адміністративних відносин та організаційно-розпорядчих функцій вимагається активність, і невжиття необхідних заходів, передбачених законами, чи іншими правовими актами, може призвести до заподіяння шкоди. Отже, заподіяння шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, посадової чи службової особи цього органу - це скоєння діянь, які суперечать приписам законів та інших нормативно-правових актів та/або скоєні поза межами компетенції вказаних суб`єктів, а також бездіяльність останніх, тобто невиконання покладених на них службових, посадових обов`язків. Отже, всі ці умови, які визначають спричинення шкоди, дотримані в цьому випадку. Суд першої інстанції в порядку кримінального судочинства в справі 5-12/2004 визначив, що не перевірялись всі обставини справи, суд другої інстанції визначив, що прокуратурою не встановлено, де знаходяться грошові кошти, здобуті Кофлером злочинним шляхом, зокрема і з застосуванням оперативно-розшукових заходів. Рішеннями у справі 2а-18/2008 прокуратуру було зобов`язано вжити вичерпних заходів щодо виконання цих самих рішень судів. Всі складові відповідальності відповідача доведені: а) наявність моральної шкоди, спричиненої б) протиправною поведінкою заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. Тому, відповідно норм прямої дії ст. 56 Конституції України, ст.13 Конвенції про захист прав людини та ст. 1173 ЦК України держава повинна відповідати за їх діяння. Щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, то суд вважає, що достатнім розміром для відшкодування буде сума136 000 гривень, по 1000 тисячі гривень за кожен місяць бездіяльності (136 місяців (з 10.11.2009 по 31.03.2021) помножити на 1000 тисячу гривень). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Під час судового розгляду встановлена наявність завданої моральної шкоди позивачу, яка полягала у моральних стражданнях, які супроводжувались емоційним стресом, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням службових осіб відповідача та вини останнього в її заподіянні, а тому суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування позивачу заданої діями прокуратурі міста Івано-Франківська (окружної прокуратури міста Івано-Франківська), яка є структурним підрозділом Івано-Франківської обласної прокуратури, моральної шкоди. Згідно роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). З урахуванням наведеного, суд вважає, що справедливим, обґрунтованим є розмір шкоди на суму 136 000 тис. гривень. Щодо другої вимоги позивача, згідно заяви про зміну предмету спору, а фактично про збільшення позовних вимог, про стягнення з Держави Україна два мільйони гривень відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому відповідачем, Державою Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури у спосіб відсутності каяття, перешкоджання йому в реалізації права на судовий захист, продовження та нарощування психотравмуючої поведінки в умовах судового процесу , то така вимога є необґрунтованою та не підлягає до задоволення. Оскільки позивач помилково вважає, що відповідач, в особі свого представника прокурора [PERSON] , має «просити» каяття за дії відповідача, як цілісної структури, та має надавати такі пояснення як бажає позивач. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 49 ЦПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Суд погоджується із твердженнями представника відповідача про те, що оскільки сам факт невизнання Івано-Франківською обласною прокуратурою позову в справі позивач ставить у вину відповідачу, але дії сторони у процесі у вигляді реалізації процесуальних прав, хоч вони і не подобаються протилежній стороні, по своїй суті можуть бути визнані судом як зловживання процесуальними правами, однак не можуть бути окремим предметом позову та, відповідно підставою стягнення за такі дії моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, на суму 136 000 грн., то з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір в розмірі в розмірі 294 гривні 15 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1173 ЦК України,

Outcome: partial