Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

14 травня 2024 року Позивач [PERSON] ( в особі свого представника - адвоката Карпенка Д.О.) звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартири. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідно до ордеру на жиле приміщення, виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради Ради депутатів трудящих, [PERSON] із сім`єю із трьох осіб у складі дружини [PERSON] , доньки [PERSON] та доньки [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської ради м. Києва 652 від 09.11.1970 року отримали право на зайняття житлового приміщення квартири [ADDRESS] . Вказана квартира на даний час не приватизована, складається з двох кімнат житловою площею 27,5 кв.м. На сьогоднішній день, в даній квартирі зареєстровані та постійно проживають син [PERSON] - [PERSON] , [INFO] та його доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Крім них, в квартирі також зареєстровані брат Позивача [PERSON] , [INFO] (надалі - Відповідач - 1) та сестра Позивача [PERSON] , [INFO] (надалі - Відповідач - 2), проте в дійсності за вказаним місцем реєстрації в квартирі вони не проживають з 1997 року. В минулому в кінці 80-х років його батьки розлучились. Його матір, [PERSON] , знайшла собі нового чоловіка та переїхала до нього з братом та сестрою, тобто Відповідачами, а він залишився проживати в квартирі з дідом [PERSON] та бабусею [PERSON] . Ще на початку 90-х років Відповідачі періодично приїжджали до дідуся та Позивача у гості. Проте з 1997 року вони перестали спілкуватись та ніяких зв`язків не підтримують і з того часу Відповідачі в квартирі ніколи не проживали і не з`являлись. [INFO] дідусь Позивача - [PERSON] помер. [INFO] бабуся Позивача - [PERSON] померла. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого повторно 13.02.2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції м. Києва мати Позивача - [PERSON] померла [INFO] . Тітка Позивача, [PERSON] , яка також вписана в ордер, на сьогоднішній день не проживає в квартирі та зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS] . Позивач ніколи не чинив Відповідачам ніяких перешкод у можливості користування квартирою, проте на протязі багатьох років вони не проявляли ніякого інтересу до рідні та квартири. Крім цього, на протязі багатьох років витрати по утриманню квартири в належному стані, в тому числі сплату рахунків за комунальні послуги та інших платежів, що виникають з договору найму житлового приміщення, Позивач несе самостійно. Позивач бажає зняти Відповідачів з реєстраційного обліку в квартирі з метою зменшення розміру плати за комунальні послуги. Враховуючи викладені обставини, Позивач вважає за необхідне просити суд визнати Відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням даної квартири. Враховуючи зазначене, Позивач вимушений звернутися до суду з позовом про визнання Відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2024 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 04.06.2024 року на адресу суду надійшла заява від представника Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Зелінської Н.М. у якій просить розгляд справи проводити за її відсутності та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України. Ухвалою суду від 18 червня 2024 року, що занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про можливість розгляду справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, протии ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартири, підлягають до задоволенню з наступних підстав. Судом з матеріалів справи встановлено, що відповідно до ордеру на жиле приміщення, виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради Ради депутатів трудящих, [PERSON] із сім`єю із трьох осіб у складі дружини [PERSON] , доньки [PERSON] та доньки [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської ради м. Києва 652 від 09.11.1970 року отримали право на зайняття житлово приміщення квартири [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва №107262503 від 14.02.2024 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 05.07.2012 року Відділом реєстрації смерті м. Києва дідусь Позивача - [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 12.05.1989 року Дарницьким РАЦС м. Києва бабуся Позивача - [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого повторно 13.02.2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції м. Києва мати Позивача - [PERSON] померла [INFO] . Згідно Акту ЖЕД №301 від 14.02.2024 про фіксування комісією обстеження житла на предмет не проживання зареєстрованих осіб, а саме відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , зазначено що останні дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживають з 1997 року по теперішній час, про що засвідчили сусіди [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. В свою чергу, відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ст. 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 68 ЖК УРСР, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово- комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово- комунальних послуг. Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР особа, яка не проживає на житловій площі більше шести місяців без поважних причин, може бути визнана судом такою, що втратила право користування житловою площею. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійснені покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich V. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ (витяги). Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається представник позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки наявні підстави вважати, що позивач має перешкоди в користуванні жилим приміщенням, а тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Частиною 5 передбачено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі ст.ст. 9,156 ЖК УРСР,ст.ст. 43,49,259,263,268 ЦПК України, ЦК України, суд, -

Outcome: approved