Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника адвоката Моісеєнко О.О., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ №1023848 від 02.01.2024, звернулась з позовом до суду, яким просить визначити, що частка [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] складає 1/5. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що двокімнатна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Свідоцтво про право власності на житло реєстраційний № [NUMBER] видане 06 вересня 2007 року виконавчим комітетом Харківської міської ради згідно з розпорядженням № 13574 від 06 вересня 2007 року посвідчує, що п`ятеро осіб - громадяни [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мають на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Належну йому 1/5 частку зазначеної квартири успадкували за законом спадкоємці першої черги - мати [PERSON] , син [PERSON] та дружина - позивач [PERSON] . [PERSON] 07 жовтня 2011 року уклала шлюб та змінила прізвище на [PERSON] . Співвласники квартири [ADDRESS] звернулися до Департаменту реєстрації Виконавчого комітету Харківської міської ради із заявою про реєстрацію права спільної сумісної власності на квартиру з метою розпорядження своїми частками. Листом № 4164/0/50-21 від 23 листопада 2021 року Департаментом реєстрації Виконавчого комітету Харківської міської ради відмовлено в реєстрації права власності позивача через відсутність визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності. Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10.10.2022 відповідачі [PERSON] та [PERSON] визначили свої 1/5 розміри часток у спільні сумісній власності. За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.01.2024 (номер інформаційної довідки: 360782922) відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували свої по 1/5 частці у спільному сумісному майні та оформили спадщину на 1/15 частину квартири після смерті [PERSON] . У судове засідання особи, які беруть участь у справі не з`явилися, про час та місце розгляду заяви повідомлялися заздалегідь і належним чином, представник позивача надала суду заяву про підтримання позовних вимог, з проханням розглянути справу у їх відсутність, відповідачі надали суду заяви про визнання позовних вимог, з проханням розглянути справу у їх відсутність Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~\~ Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. \~Статтею 16\~ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. \~\~\~\~Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. \~\~\~Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. \~\~З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які\~\~порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. \~\~Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. \~\~Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. \~\~Статтями 78, 81\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано\~законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до\~ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Відповідно до\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ході судового розгляду встановлено, що в обґрунтування своїх вимог зазначив, що Двокімнатна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Право спільної власності сторін виникло на підставі ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якого зазначена квартира передана сторонам у їх спільну сумісну власність при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які постійно проживали у цій квартирі. Свідоцтво про право власності на житло реєстраційний № [NUMBER] видане 06 вересня 2007 року виконавчим комітетом Харківської міської ради згідно з розпорядженням № 13574 від 06 вересня 2007 року посвідчує, що п`ятеро осіб - громадяни [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мають на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ) та не є стороною у цьому спорі. Належну йому 1/5 частку зазначеної квартири успадкували за законом спадкоємці першої черги - мати [PERSON] , син [PERSON] та дружина - позивач [PERSON] . [PERSON] 07 жовтня 2011 року уклала шлюб та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції з відміткою Фрунзенського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області від 30.11.2011 про зміну паспорту. Співвласники квартири [ADDRESS] звернулися до Департаменту реєстрації Виконавчого комітету Харківської міської ради із заявою про реєстрацію права спільної сумісної власності на квартиру з метою розпорядження своїми частками. Листом № 4164/0/50-21 від 23 листопада 2021 року Департаментом реєстрації Виконавчого комітету Харківської міської ради відмовлено в реєстрації права власності позивача через відсутність визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності. Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10.10.2022 відповідачі [PERSON] та [PERSON] визначили свої 1/5 розміри часток у спільні сумісній власності. Відповідно до ч.ч. 4, 5\~ст. 82 ЦПК України\~Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.01.2024 (номер інформаційної довідки: 360782922) відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували свої по 1/5 частці у спільному сумісному майні та оформили спадщину на 1/15 частину квартири після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У частинах 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно із ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно п. 1 ч. 1\~ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно У своєму інформаційному листі №10-1387 від 27.09.2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що відповідно до\~ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі\~ст.3 зазначеного закону\~право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набирання чинності цим Законом, визнаються державою. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved