Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів від 25 лютого 2017 року у розмірі 2 962, 70 долари США, трьох відсотків річних у розмірі 262, 80 доларів США, судового збору у розмірі 917, 01 гривень, а також витрати на надання правничої допомоги. Позивач надала до суду розписку від 25 лютого 2017 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] взяв у борг у [PERSON] , 1975 року народження 5 700 доларів США, строком на 6 місяців, тобто до [INFO] . Позивач зазначає, що із настанням вказаної дати, а саме 25 серпня 2018 року, Відповідач взяті в борг кошти не повернув, однак відповідач зобов`язався повертати грошові кошти частинами шляхом переведення на безготівковий рахунок позивача. Починаючи із 27 грудня 2018 року до 19 червня 2020 року відповідачем було повернуто частину грошових коштів, при цьому залишок боргу відповідача становить 2 962, 70 доларів США, що станом на момент подачі позову складає (2 962,70 * 28,43) 84 229 (вісімдесят чотири тисячі двісті двадцять дев`ять) гривень 56 копійок. 20 жовтня 2020 року позивач направила письмову вимогу відповідачу про повернення залишку боргу у розмірі 2 962, 70 доларів США, однак станом на момент звернення з даним позовом відповідач не виконав своє зобов`язання за договором позики. Також позивач надала методику та розрахунок 3% річних за весь час прострочення та просила стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000 гривень. Невиконання взятих відповідачем зобов`язань щодо повернення грошових коштів стало підставою для звернення позивача до суду. 06 листопада 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу передано в провадження головуючому судді Усатовій І.А. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та надано відповідачу 15-денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. 22 травня 2022 року на адресу суду повернувся конверт із копією ухвали суду про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви, який направлявся відповідачу. Відповідачу був наданий строк для надання відзиву. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. 15 квітня 2024 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог в частині стягнення суми трьох відсотків річних за період з 31 жовтня 2020 року по 11 квітня 2024 року на загальну суму 569, 38 доларів США, що еквівалентно 22 219 (двадцять дві тисячі двісті дев`ятнадцять) гривень 03 копійки. Надано відповідний розрахунок. Крім того, заява надійшла з доказами направлення заяви відповідачу. Представник позивача у судовому засіданні просив задовольнити позов, стягнути заборгованість та 3% річних у іноземній валюті (доларах США) в разі ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. На виконання даної вимоги закону, на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено повідомлення про розгляд справи. Повідомлення про розгляд справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України є належним повідомленням. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що були вжиті всі визначені законом заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи. Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи викладене, а також те, що представник позивача не заперечує проти винесення заочного рішення в справі, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статей 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), зобов`язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що 25 лютого 2017 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 5 700 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 25 серпня 2018 року. З вказаних у позовній заяві розрахунків вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики у нього виникла заборгованість за розпискою від 25 лютого 2017 року, яка складається з: суми основного боргу - 2 962, 70 доларів США гривень (за офіційного курсом гривні щодо долара США на день подання позову - 28,43 грн); 3% річних- 569,38 долари США, що еквівалентно 22 219 (двадцять дві тисячі двісті дев`ятнадцять) гривень 03 копійки (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 12 квітня 2024 року). З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за договором позики виконав у повному обсязі та надав відповідачу кошти. Однак, в порушення умов договору позики в частині обов`язку повернення грошових коштів відповідач належним чином не виконав, повернувши лише частину коштів позивачу, в зв`язку з чим у відповідача виникло прострочене зобов`язання з повернення грошових коштів. Суд дійшов висновку, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований тому позовні вимоги щодо стягнення боргу визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується стягнення з відповідача 3% річних, слід зазначити таке. Позивач просить стягнути з відповідача три відсотки річних від простроченої суми за весь час прострочення у розмірі 569,38 доларів США. Сума розрахунку 3% річних судом перевірена та є арифметично вірною. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та річних. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Врахувавши зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу та 3% річних є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню. Крім того, суд зазначає наступне, у судовому засіданні представник позивача наголосив на тому, що просить стягнути борг та 3% річних саме у іноземній валюті (доларах США), а еквівалент у гривнях зазначений для обрахунку судового збору. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Отже, у зв`язку із тим, що Відповідач взяв на себе зобов`язання на повернення грошових коштів у іноземній валюті (доларах США), саме у даній валюті, а не у гривневому еквіваленті мають бути виконанні зобов`язання щодо повернення коштів, а також здійснено обрахунок 3% річних. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved