Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

22 листопада 2021 року до Краматорського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільною майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, шо позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 23 лютого 1999 року по 07 вересня 2021 року. Шлюб розірвано 07 вересня 2021 року. В період перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя набуто спірне майно - квартира [ADDRESS] , яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованому 05.12.2000 року на Краматорській товарній біржі «Євгенія Сервіс» та оформлена на відповідача [PERSON] . Так, як це майно набуте подружжям у шлюбі, то квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди, щодо розділу спільного майна, зокрема квартири, тому позивач за захистом своїх прав вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності по 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності по 1/2 частину квартири [ADDRESS] ;. стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі. Ухвалою судді Краматорського міського суду Донецької області від 14 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX зі змінами, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням голови Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» було змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська. Рішенням Вищої ради правосуддя від 25 липня 2023 року № 747/0/15-23 «Про зміну територіальної підсудності судових справ Краматорського міського суду Донецької області» змінено з 07 серпня 2023 року територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області шляхом її передачі до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Водночас згідно з цим рішенням Вищої ради правосуддя Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська належить продовжити розгляд справ, які надійшли до 06 серпня 2023 року включно на розгляд цього суду у порядку, визначеному частиною сьомою статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 15 березня 2022 року № 8/0/9-22. Отже, судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області, підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська, що узгоджується з позицією Ради суддів України, викладеною у рішенні від 17.08.2023 року. Протоколом автоматизованого\~розподілу судової\~справи між\~суддями від\~20\~листопада 2023\~року,\~головуючим суддею\~у розгляді\~вказаної заяви\~визначено суддю\~Слюсар Л.П.,ухвалою\~якої від\~24\~листопада 2023\~року позовну\~заяву прийнято\~до провадження,\~відкрито провадження\~у справі\~та призначено\~справу до\~розгляду в\~порядку спрощеного\~позовного провадження. 24.05.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який подавався 03.02.2022 року до Краматорського міського суду Донецької області, однак не був долучений до матеріалів цивільної справи. В відзиві на позовну заяву вказали, що з позовною заявою не згодні, її вимоги не відповідають нормам права, викладеним у законодавстві України, правовим висновкам Верховного Суду, викладеним по категорії справ поділ майна подружжя. Зазначили, що спору щодо квартири, купленої в період шлюбу, про що вказує в позовній заяві позивачка, не було, так як спірна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , була куплена частково за кошти [PERSON] та частково за кошти батьків відповідача, отриманих від продажу приватизованої квартири. Так вказали, що після укладання сторонами шлюбу, згодом перед батьками відповідача постало питання про забезпечення сина власним житлом, так як мешкати двом сім`ям в одному приміщенні було незручно. Грошей на купівлю квартири не було ані у батьків, ані в нього самого, тому було вирішено продати більшу квартиру та на отримані кошти купити 2 квартири меншого розміру, одну для батьків, іншу для відповідача. Квартира, в якій мешкали усі до купівлі спірної квартири, розташована за адресою по [ADDRESS] , була приватизована чотирьома членами сім`ї, в тому числі 1/4 частки квартири належала відповідачу. 28.11.2000 року через товарну біржу «Євгенія Сервіс» за договором купівлі-продажу №1043 від 28.11.2000 року вона була продана за 3500,00 грн. Через тиждень було оформлено два договори купівлі-продажу. Так, за договором №1067 від 05.12.2000 року матір`ю відповідача за 1900,00 грн., за кошти отримані від проданої квартири, була куплена інша квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , в яку в`їхали батьки відповідача. За договором №1070 від 05.12.2000 року за 1900,00 грн., за кошти отримані від проданої квартири, була куплена спірна квартира по [ADDRESS] , куди переїхав відповідач. Таким чином спірна квартира, розташована за адресою [ADDRESS] , куплена не за спільні кошти подружжя, як вказує позивач у своїй позовній заяві, а за кошти відповідача. При цьому, звернули увагу на те, що позивачка була зареєстрована в спірній квартирі пізніше. Вказали, що спірна квартира не створена спільними зусиллями, не куплена за спільні сумісні кошти та не є результатом спільної праці подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача. Позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження факту придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя. Оскільки позивачка не приймала участі у купівлі квартири, то її вимога про визнання квартири спільною сумісною власністю, відповідно про поділ та визнання права власності на 1/2 частки квартири, не підлягає задоволенню. 26.05.2024 року, документ сформований в системі «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив. В якому вказали, що відповідачем не доведено, що спірна квартира придбана за його особисті кошти. Квартиру [ADDRESS] сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Зазначили, що при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири відповідач усвідомлював, що придбав спірну квартиру в інтересах сім`ї. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні з наведених в позові підстав. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 23 лютого 1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, про що складено актовий запис №94, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00033652145 від 12 листопада 2021 року. 07 вересня 2021 року шлюб між сторонами розірвано, про що 07 вересня 2021 року складено відповідний актовий запис №112 у Краматорському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерств юстиції (м. Харків), що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] . Під час шлюбу, 05 грудня 2000 року, відповідач [PERSON] придбав жилу квартиру [ADDRESS] , загальною площею 28,90 кв.м., в т.ч. жилою площею 15,5 кв.м. Квартира прибана за 1900,00 грн. Договір купівлі - продажу №1070 зареєстрований на Товарній біржі «Євгенія Сервіс», зазначений факт підтверджено копією договору купівлі-продажу. Право власності [PERSON] станом на 31.12.2012 року зареєстровано у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» за № 530-Г, що підтверджується Довідкою №18664 щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що виникли у встановленому законодавством порядку до 01.01.2013 року, виданою Управлінням реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської ради Донецької області від 13.05.2024 року №1166. [PERSON] змінив прізвище на « [PERSON] », про що 15 жовтня 2001 року складено актовий запис №78, Відділом реєстрації актів громадянського стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області, що підтверджується копією Свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові Серія [NUMBER] . [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », про що 15 жовтня 2001 року складено актовий запис №79, Відділом реєстрації актів громадянського стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області, що підтверджується копією Свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові Серія [NUMBER] . Згідно зі ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України\~від 17.07.1997\~року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 6 Прикінцевих положень Сімейний кодекс України може регулювати відносини, які виникнуть починаючи з дня набрання ним чинності. Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують увагу. Аналогічні норми передбачені і ст. ст. 60, 70 СК України. Так, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364\~Цивільного кодексу\~України (далі -\~ЦК України). Також, варто вказати, що згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (перше речення абзацу 2 частини 1 статті 71 Кодексу). Частинами 1,2 ст.70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст.\~372\~Цивільного кодексу\~України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~11\~від 21\~грудня 2007\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~Сімейного Кодексу\~України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК). Як зазначає п.23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11\~„ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3,\~ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325\~ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Відповідно до\~ст.57\~СК України,\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; \~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що спірна квартира є особистою власністю відповідача, оскільки належних та допустимих доказів суду не надано. Так суд критично відноситься до доводів відповідача, що спірна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , була куплена частково за кошти [PERSON] та частково за кошти батьків відповідача, отриманих від продажу приватизованої квартири, оскільки, як вбачається із долученого договору купівлі-продажу, спірна квартира не оцінювалася, як не оцінювалися і квартири: [ADDRESS] та [ADDRESS] , та доказів того, що саме за кошти отримані від продажу приватизованої квартири була придбана спірна квартира суду відповідачем не надано. Отже, в судовому засіданні встановлено, що зазначене нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] придбано подружжям в період шлюбу, в інтересах сімї та є спільною сумісною власністю подружжя. Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні законні і підлягають задоволенню. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України в порядку відшкодування судових витрат по справі з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2000 грн. 00 коп.

Outcome: approved