Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

У квітні 2018 року перший заступник керівника Лозівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави звернувся із позовом до Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області, [PERSON] , в якому просив: -визнати незаконним та скасувати рішення Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області № 52-VI від 11.12.2015 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Савинської селищної ради в межах населеного пункту смт. Савинці»; -визнати незаконним та скасувати рішення Савинської селищної ради Ізюмського району Харківської області № 244-VII від 07.07.2016 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в смт. Савинці»; -скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.07.2016 № 15438452 державного реєстратора Балаклійської районної державної адміністрації Сідак М.В., про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 6320255700:00:002:0078. В обґрунтування заявленого позову, прокурор зазначає про те, що рішенням ІІI сесії VІІ скликання № 52-VІ від 11 грудня 2015 року Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, а рішенням XIV сесії VІІ скликання Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області № 244-VII від 07 липня 2016 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства в смт Савинці, кадастровий номер земельної ділянки 6320255700:00:002:0078 (далі - земельна ділянка 6320255700:00:002:0078), та надано останній вказану земельну ділянку у приватну власність із земель запасу сільськогосподарського призначення комунальної форми власності. Земельну ділянку зареєстровано відповідачем [PERSON] у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Постановою Балаклійського районного суду Харківської області від 11 травня 2017 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу за порушення вимог статті 28 Закону України «Про запобігання корупції». Порушення антикорупційного законодавства полягало у тому, що під час прийняття Савинською селищною радою Балаклійського району Харківської області рішення № 244-VII від 07 липня 2016 року та оформлення [PERSON] права власності на земельну ділянку, вона була посадовою особою органу місцевого самоврядування, займала посаду землевпорядника Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області, та не повідомила дану селищну раду про наявність реального конфлікту інтересів, що є правовою підставою для скасування зазначених рішень. У відзиві на позов [PERSON] звертає увагу на те, що рішенням Савинської селищної ради від 09.06.2017 року № 504- VII рішення Савинської селищної ради № 244-VII від 07.07.2016 року скасовано та вирішено [PERSON] скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, згідно діючого законодавства. Крім того, відповідач вважає, що припинення права власності на земельну ділянку регулюється виключного Земельним Кодексом України, і такої підстави, як припинення права власності на земельну ділянку., як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку, земельне законодавство не передбачає (т.1, а.с. 52-55). Савинська селищна рада Балаклійського району Харківської області у відзиві також вважає, що жоден нормативний акт України не передбачає можливості позбавлення громадянина України права власності на земельну ділянку, в зв`язку з притягненням його (її) до адміністративної відповідальності за порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції». Просять відмовити у задоволенні позову (т.1, а.с. 57-62). Рух по справі. Ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області Стригуненко В.М. від 15.08.2018 року відкрите провадження по справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження (т.1, а.с. 33). Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області першому заступнику керівника Лозівської місцевої прокуратури Харківської області відмовлено у задоволенні позову (т.1, а.с. 84-87). Постановою Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 11 червня 2018 року, - залишене без змін (т.1, а.с. 145-156). Постановою Верховного Суду від 17 червня 2020 року рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 11 червня 2018 року, - скасоване, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.(т.1, а.с. 216-226). Ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області Носова Г.С. від 08.07.2020 року справу прийнято до провадження, розгляд справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження (т.1, а.с. 231). Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 28.01.2021 року змінено первісного відповідача Савинську селищну раду Балаклійського району Харківської області на Савинську селищну раду Ізюмського району Харківської області (т.2, а.с. 77). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2021 року головуючою суддею визначено суддю Балаклійського районного суду Харківської області Тімонову В.М. (т.2, а.с. 138-139). Ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області Тімонової В.М. від 25.08.2021 року задоволено заяву про самовідвід (т.2, а.с. 141). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2021 року головуючим суддею визначено суддю Балаклійського районного суду Харківської області Стригуненка В.М. (т.2, а.с. 142-143). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2022 року головуючим суддею визначено суддю Балаклійського районного суду Харківської області Сіренко Н.С. (т.2, а.с. 179-180). Ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області Сіренко Н.С. від 17.01.2022 року справу прийнято до провадження, розгляд справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження (т.2, а.с. 181). Розпорядженням Голови Верховного Суду від 18 березня 2022 року № 11/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальна підсудність судових справ Балаклійського районного суду Харківської області була змінена та визначена за Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області. Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороки О.В. від 17.05.2023 року означену цивільну справу було прийнято до свого провадження (т.2, а.с. 212). Позиція сторін в судовому засіданні. Прокурор позов підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Савинська селищна рада Ізюмського району Харківської області просили розглянути справу за їх відсутності (т.2, а.с. 235). [PERSON] протягом розгляду справи Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області неодноразово зверталася з клопотаннями про розгляд справи в режимі відео конференції з Балаклійським районним судом Харківської області, таке клопотання було задоволено, однак відповідачка в судове засідання не з`явилася. Фактичні обставини справи. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ч.1, 2 ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України).\~ Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, не спростовано сторонами, Згідно зі ст.\~125\~Земельного кодексу\~України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Рішенням ІІI сесії VІІ скликання № 52-VІ від 11 грудня 2015 року Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення (рілля) Савинської селищної ради комунальної власності, в межах населеного пункту смт. Савинці, орієнтовною площею 2,0 га, з метою отримання земельної ділянки у власність, який необхідно надати на розгляд та затвердження до селищної ради (т.1, а.с. 16). Сторонами не спростовано, що на ім`я [PERSON] був виготовлений проект землеустрою. Рішенням XIV сесії VІІ скликання № 244-VІІ від 07 липня 2016 року Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 2,0 га, кадастровий номер 6320255700:00:002:0078, для ведення особистого селянського господарства в смт Савинці, який виготовлено ТОВ «Інженерно правовий центр «Гранд» на замовлення [PERSON] . Надано [PERSON] в приватну власність безкоштовно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства (рілля), площею 2,0 га, кадастровий номер 6320255700:00:002:0078, із земель запасу комунальної форми власності, яка розташована в смт Савинці. 14 липня 2016 року державним реєстратором Балаклійської РДА Сідак М.В. на підставі вищевказаного рішення за [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, кадастровий номер 6320255700:00:002:0078, в смт Савинці Балаклійського району Харківської області, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 15438452. Реєстрацію права власності здійснено відділом з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Балаклійської РДА Харківської області (т.1, а.с. 19-20). Постановою Балаклійського районного суду Харківської області від 11 травня 2017 року, що набрала чинності, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення корупційних правопорушень, передбачених частинами першою, другою\~статті 172-7 КУпАП. Вказаною постановою [PERSON] визнано винуватою у тому, що працюючи землевпорядником Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області, готувала, виносила на розгляд селищної ради і доповідача пропозиції щодо власних земельних питань, однак не повідомила про наявність у неї конфлікту інтересів (т.1, а.с. 15-18). Рішенням Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області від 09 червня 2017 року № 504- VІІ скасоване рішення Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області від 07 липня 2016 року № 244-VІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в смт.Савинці», [PERSON] зобов`язано скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, згідно діючого законодавства (т.2, а.с. 33). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини першої статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14). Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86) та інших). Згідно із частинами другою та третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Згідно із статтею 79-1 ЗК України земельна ділянка формується як об`єкт цивільних прав. За змістом частин першої - п`ятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.ормування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Згідно із статтею 1 Закону України від 07 липня 2011 року № 3613-VІ "Про державний земельний кадастр" (далі - Закон про земельний кадастр) державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до статті 15 Закону про земельний кадастр до Державного земельного кадастру включаються відомості про земельні ділянки, зокрема, кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі. Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із статтею 16 Закону про земельний кадастр земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок. Отже, порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами, визначений статтями 116, 118, 122 ЗК України, передбачає вчинення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування відповідних дій та прийняття рішень, а саме: формування земельної ділянки, присвоєння їй кадастрового номера,надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, тощо. Вказані дії та рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування можуть бути прийняті з порушенням процедури їх прийняття, а тому визнання незаконними цих рішень і дій, відповідно, може бути способом захисту цивільного права або інтересу, з огляду на таке. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, у тому числі визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (частини перша - третя статті 152 ЗК України). Згідно із статтею 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. За положеннями частин десятої, тринадцятої статті 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Згідно із частинами шостою - восьмою статті 16 Закону про земельний кадастр кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно. У пункті 11.10 постанови від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (провадження № 14-86цс22) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 грудня 2023 року у справах № 925/1006/22 та № 906/296/23. У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 370/457/20 (провадження № 61-611св23), від 10 січня 2024 року у справі № 296/888/22 (провадження № 61-9055св23), від 21 грудня 2023 року у справі № 521/8304/16 (провадження № 61-7532св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 464/1327/21 (провадження № 61-4586св23) та інших, постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15 (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21) зазначено: якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року у справі № 420/16521/21, від 06 грудня 2023 року у справі № 500/291/20, від 26 жовтня 2023 року у справі № 240/3941/19 та інших. Єдина, стала й уніфікована практика Верховного Суду щодо спірного питання свідчить, що визнання незаконними (протиправними) рішень органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якими порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, є належним і ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів. Аналогічно з наведених підстав належним і ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів є скасування державної реєстрації земельної ділянки, якщо таку реєстрацію проведено із порушенням прав іншого власника земельної ділянки. У частині другій статті 35\~Закону України\~«Про запобігання\~корупції» передбачено, що у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом. Про конфлікт інтересів такої особи може заявити будь-який інший член відповідного колегіального органу або учасник засідання, якого безпосередньо стосується питання, що розглядається. Заява про конфлікт інтересів члена колегіального органу заноситься в протокол засідання колегіального органу. У разі якщо неучасть особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу, у прийнятті рішень цим органом призведе до втрати правомочності цього органу, участь такої особи у прийнятті рішень має здійснюватися під зовнішнім контролем. Рішення про здійснення зовнішнього контролю приймається відповідним колегіальним органом. Згідно частини першої статті 67\~Закону України\~«Про запобігання\~корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 442/730/17 (провадження № 14-557цс18) зазначено, що: «частину першу статті 67\~Закону №\~1700-VII не можна розглядати окремо і без співставлення з вимогами статі 35\~названого Закону щодо імперативної заборони, у тому числі і депутату місцевої ради, брати участь у прийнятті рішення органом у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Крім того, не лише депутат місцевої ради зобов`язаний запобігати конфлікту інтересів. Такий обов`язок прямо покладено на відповідну постійну комісію місцевої ради та на кожного депутата місцевої ради, який обізнаний з наявністю конфлікту інтересів у іншого депутата місцевої ради (статті\~59-1\~та\~47 Закону № 280/97-ВР). Отже,\~для встановлення порушення процедури прийняття рішення, визначальним є сам факт участі депутата у голосуванні за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального), а не вплив такого голосування на прийняте рішення з урахуванням наявності кваліфікованої більшості, необхідної для прийняття позитивного рішення колегіальним органом.\~Прийняте в умовах реального конфлікту інтересів у одного з депутатів рішення органу місцевого самоврядування компрометує, спаплюжує таке рішення, та, як наслідок, нівелює довіру суспільства до органів місцевого самоврядування в цілому». Судом встановлено, не спростовано сторонами, що [PERSON] вказану норму порушила, оскільки вона була посадовою особою органу місцевого самоврядування, займала посаду землевпорядника Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області, та не повідомила дану селищну раду про наявність реального конфлікту інтересів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 442/730/17 (провадження № 14-557цс18 вказано, що: «при вирішенні питання про наслідки прийняття рішення органом місцевого самоврядування в умовах конфлікту інтересів у депутата відповідного органу необхідно застосовувати вимоги Закону № 280/97-ВР. З аналізу норм цього Закону вбачається, що ним урегульовано питання організації роботи органу місцевого самоврядування, яким є сільська рада, визначено обсяг повноважень та порядок діяльності вказаного органу. Визначено правовий статус депутата місцевої ради. Передбачено обов`язки кожного депутата та порядок дій ради, органів ради у випадку конфлікту інтересів. З аналізу частини другої\~статті 59-1 Закону № 280/97-ВР\~убачається, що\~обов`язки щодо попередження конфлікту інтересів у депутата місцевої ради покладено не лише на такого депутата, але і на відповідну постійну комісію інших депутатів відповідної ради. При виникненні конфлікту інтересів у депутата сільської ради він має діяти не лише у відповідності до правила, передбаченого у\~статті 59-1 Закону № 280/97-ВР, згідно з яким сама можливість брати\~\~участь у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідною радою пов`язана з виконанням ним такої умови: самостійного публічного оголошення про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання, але і з врахуванням вимог\~статті 35\~Закону № 1700-VII. У частині другій\~статті 35 Закону № 1700-VII\~зазначено, що у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом.\~ У пункті 1.1.2 Методичних рекомендацій зазначено, що за частиною другою статті 35\~Закону №\~1700-VII член колегіального органу, у разі виникнення у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів, не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом, а його заява про конфлікт інтересів заноситься в протокол засідання колегіального органу. Тобто, орган, наділений спеціальною компетенцією, НАЗК, відповідно до пункту 15\~статті 11 Закону № 1700-VII\~витлумачив застосування положень\~статті 59-1 Закону № 280/97-ВР\~та частини\~\~другої статті 35 Закону № 1700-VII, зазначивши, що у такій ситуації перевагу має спеціальний закон, яким є Закон № 1700-VII. Крім того, у частині другій статті 35\~Закону №\~1700-VII передбачено, що про конфлікт інтересів такої особи може заявити будь-який інший член відповідного колегіального органу або учасник засідання, якого безпосередньо стосується питання, що розглядається.\~ З урахуванням вимог статті 59-1 та 47 Закону № 280/97-ВР\~про наявність такого конфлікту інтересів мав заявити і депутат відповідної постійної комісії сільської ради, до обов`язків якої входить урегулювання конфлікту інтересів у депутатів сільської ради чи будь-який депутат сільської ради, який обізнаний про те, що депутат відповідної та особа, щодо якої вирішується питання про передачу прав чи надання привілеїв, є близькими особами у розумінні Закону № 1700-VII.\~ Згідно з частиною першою статті 67\~Закону №\~1700-VII нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства з питань запобігання корупції, органу місцевого самоврядування. Корупція становить серйозну загрозу верховенству права, підриває основи демократії, нівелює соціальну справедливість, перешкоджає економічному розвитку та загрожує належному виконанню державою своїх зобов`язань щодо поваги, захисту, сприяння та виконання прав людини, що знайшло своє відображення у Конвенції ООН проти корупції. У контексті вимог Конвенції ООН проти корупції частину першу статті 67\~Закону №\~1700-VII не можна розглядати окремо і без співставлення з вимогами статі 35\~названого Закону щодо імперативної заборони, у тому числі і депутату місцевої ради, брати участь у прийнятті рішення органом у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Таким чином, внаслідок вчинення відповідачем [PERSON] корупційного правопорушення, яке полягає в тому, що працюючи землевпорядником Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області, саме вона готувала, виносила на розгляд селищної ради і доповідача пропозиції щодо власної земельної ділянки, однак не повідомила про наявність у неї конфлікту інтересів, суд приходить до переконання, що під час прийняття Савинською селищною радою Балаклійського району Харківської області рішення № 244-VII від 07 липня 2016 року та оформлення [PERSON] права власності на земельну ділянку, зазначене рішення прийняте з порушенням частини другій статті 35, частини першої\~статті 67 Закону України «Про запобігання корупції», тому підлягає визнанню незаконним та скасуванню в судовому порядку. Оцінюючи позицію відповідача Савинської селищної ради щодо самостійного скасування означеного вище рішення та прийняття відповідного рішення рішенням XXV сесії VІІ скликання № 504-VІІ Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області від 09 червня 2017 року, яким було скасовано рішення XIV сесії VІІ скликання № 244-VІІ Савинської селищної ради Балаклійського району Харківської області від 07 липня 2017 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в смт. Савинці», суд звертає увагу на наступне. В силу положень ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно зі статтею 151-2 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України. У рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, частин 1, 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України,

Outcome: approved