Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: [PERSON] (далі - Позивач), через свого представника, адвоката Крушинську Антоніну Андріївну звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначила, що 20.07.2012 між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану. Після укладення шлюбу сторони проживали разом, проте після певного періоду часу стали проживати окремо. Спільних дітей не мають. Спільне життя між сторонами не склалося, у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя, між подружжям втрачено взаєморозуміння та почуття любові, спільне господарство не ведеться, шлюб набув формальних ознак. На думку позивача, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечить її законним інтересам, які мають істотне значення. Оскільки відповідач відмовляється з`явитись до органів РАГСу для розірвання шлюбу, тому позивач змушена звертатись з даним позовом до суду. Рух справи та позиції сторін: 16.04.2024 позов надійшов до суду. 02.05.2024, після отримання відповідно до вимог ч. 6 ст.187 ЦПК України інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Перше судове засідання призначено на 20.06.2024 та відкладено на 11.07.2024, на 18.09.2024. 10.06.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач зазначив, що згоду на розірвання шлюбу він надає, оскільки вони дійсно з дружиною проживають окремо вже більше двох років, проте, сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з відповідачем на його повному утриманні та про наявність яких позивач у позові не зазначила. Відповідач зауважує, що позивач долею дітей не цікавиться протягом двох років, тому він вважає, що малолітніх дітей слід залишити для подальшого виховання та проживання з ним. 11.07.2024 через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява, в якій повідомляється про те, що у сторін є спільні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які наразі проживають з відповідачем. Спору щодо місця проживання дітей у них з відповідачем не має. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно, належним чином. Разом з позовною заявою представник позивача скерувала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно, належним чином, 11.07.2024 відповідач звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, в якій також зазначено, що з приводу розірвання шлюбу не заперечує. При цьому відповідач, враховуючи, що їхні спільні з позивачкою діти проживають з ним, позивачка участі у їхньому вихованні не бере та перебуває за кордоном протягом двох років, просив суд, при винесенні рішення малолітніх дітей залишити для подальшого виховання та проживання з ним. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи дану норму закону, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Частиною восьмою статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Встановлені судом обставини та застосовані норми права: Судом встановлено,?що шлюб?між сторонами зареєстрований 20.07.2012 виконкомом Пісківської сільської ради Іванківського району Київської області за актовим записом № 1, що підтверджується?свідоцтвом про?шлюб серії? [NUMBER] /а.с.4/. Спільне життя між Позивачем та Відповідачем не склалося у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя. На цьому підґрунті між сторонами втрачено взаєморозуміння, почуття любові один до одного. На даний момент, спільне господарство сторони не ведуть, шлюб набув формальних ознак. Спільне проживання з Відповідачем і примирення неможливе, Позивач вважає, що не має сенсу зберігати даний шлюб та надавати строк на примирення, можливості зберегти сім`ю не має. Спір щодо поділу майна між сторонами відсутній. За змістом положень ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 1 ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідач позов визнав, щодо розірвання шлюбу не заперечує. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання Відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання Відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання Відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оцінивши докази в їх сукупності, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, те, що сторони подружніх відносин не підтримують, примирення не прагнуть, враховуючи визнання позову Відповідачем, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Сторони мають достатній вік для того, щоб визначитися зі своєю позицією щодо можливості збереження їх шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Крім того, судом встановлено, що сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , про що виконкомом Пісківської сільської ради 03.04.2012 зроблено актовий запис за № 3 /а.с.38/) та [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , про що виконкомом Пісківської сільської ради 03.03.2014 зроблено актовий запис за № 2 /а.с.39/), які наразі проживають з відповідачем. Спору щодо місця проживання дітей з батьком між сторонами не має, про що позивач також зазначила у своїй заяві від 11.07.2024. На підтвердження того, що діти проживають без реєстрації разом з ним за адресою: [ADDRESS] та перебувають на повному його утриманні, відповідачем надано довідки виконкому Іванківської селищної ради № 167 та № 168 від 31.05.2024 /а.с.36,37/. Відповідач у своїх заявах від 05.05.2024 та 11.07.2024 просив суд після розірвання шлюбу з позивачем, їхніх спільних малолітніх дітей залишити для подальшого проживання та виховання з ним. З приводу зазначеного суд вважає за необхідне роз`яснити наступне. Судом встановлено, що сторони дійшли згоди щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей після розірвання шлюбу з батьком (відповідачем), при цьому, сторони не просили визначити місце проживання дітей з кимось із них. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Згідно статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Проте, як встановлено судом, позивач у позовних вимогах не ставила питання щодо визначення місця проживання дітей з нею чи відповідачем. Відповідач з позовом щодо визначення місця проживання дітей до суду також не звертався. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд зазначає, що між сторонами на час розгляду справи відсутній спір щодо місця проживання дітей, такий позов сторони не пред`являли, тому суд, у розрізі заявлених вимог в межах розгляду даної цивільної справи не вирішує питання про визначення місця проживання спільних дітей з одним із батьків. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові № 200/952/18 від 15 січня 2020 року. Судовий збір: Судом встановлено, що відповідно до Закону України «Про судовий збір», Позивач сплатила при подачі позову судовий збір у розмірі 1211,20 грн, тому, враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, з нього на користь позивача стягуються судові витрати у розмірі 605,60 грн, а 50 % судового збору сплаченого при поданні позову в розмірі 605,60 грн. підлягають поверненню позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved