Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] в якому просить поділити спільне майно подружжя легковий автомобіль марки DAEWOO моделі LANOS, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] та виділити у власність відповідача вказаний автомобіль та стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частку вартості у розмірі 35 250, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач та відповідач з 03.06.2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.06.2022 року було розірвано. Під час шлюбу подружжям було набуте спільне сумісне майно, а саме автомобіль марки DAEWOO моделі LANOS, 2007 року випуску, тип - легковий седан, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] (копія свідоцтва про у менті реєстрації ТЗ додається до позову). Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки DAEWOO моделі LANOS на праві власності належить відповідачці [PERSON] . Згідно звіту про незалежну оцінку вартість автомобіля становить 70 500 гривень. Угоди про добровільний поділ автомобіля, що є спільною власністю, між позивачем та відповідачем не досягнуто, склався спір про поділ транспортного засобу. Позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом про поділ автомобіля, що є спільним сумісним майном подружжя. 16 липня 2024 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Кіслова Олена Олександрівна подала до суду відзив на позовну заяву в якому заперечує проти позову та просить суд відмовити у задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування відзиву представник відповідач зазначає, що спірний автомобіль марки DAEWOO\~моделі LANOS,\~2007\~року випуску було придбано 22.04.2020 року у подарунок відповідачі на її день народження. Однак відразу державну реєстрацію автомобіля на її ім`я зроблено не було, а замість цього у нотаріуса посвідчили довіреність на розпорядження автомобілем на її ім`я та ім`я позивача строком на один рік. Автомобіль був придбаний саме для відповідача, так як у позивача був інший автомобіль ВАЗ 2010, яким він користувався. Під час святкування дня народження, позивач за святковим столом при сині та друзях об`явив, що цей автомобіль - це подарунок відповідачу на день народження. З 05 січня 2021 року відповідач з позивачем стали проживати окремо, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Автомобіль залишився у відповідача і весь цей час вона їм користувалася, а позивачу залишився інший автомобіль ВАЗ 2010 який був придбаний у шлюбі 28.03.2019 року. У квітні місяці, у зв`язку з тим, що закінчувався термін дії довіреності на розпорядження автомобілем, позивач сам запропонував відповідача оформити автомобіль на її ім`я, так як він його подарував. У сервісному центрі МВС у м. Мерефа переоформили автомобіль на відповідача та вона отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, де зазначена власником автомобіля. За весь час знаходження автомобіля у неї в користуванні жодних претензій позивача про його поділ не було. Відповідач вважає, що спірний автомобіль не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю, так як набутий нею на підставі договору дарування, тому поділу між подружжям не підлягає. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.05.2024 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.08.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. У судовому засідання відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Кіслова О.О. заперечували проти позову та просили суд відмовити у задоволенні даного позову. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. З матеріалів\~справи вбачається,\~що [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] \~перебували у\~шлюбі з\~03.06.2026\~року та\~який було\~розірвано 20.06.2022\~року,\~що підтверджується\~копією заочного\~рішення Жовтневого\~районного суду\~м.\~Харкова від\~20.06.2022\~року, яке набрало законної сили 21.07.2022 року. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , автомобіль марки DAEWOO моделі LANOS, 2007 року випуску, тип - легковий загальний седан, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , дата реєстрації 16.04.2021 року, власником є [PERSON] . Згідно Звіту про незалежну оцінку транспортного засобу від 13.04.2024 року наданого позивачем, ринкова вартість колісного транспортного засобу автомобіля DAEWOO\~LANOS,\~2007 року випуску, VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 13 квітня 2024 року становить 70 500, 00 грн. Відповідно Звіту про незалежну оцінку транспортного засобу від 11.07.2024 року наданого відповідачем, ринкова вартість колісного транспортного засобу автомобіля DAEWOO\~LANOS,\~2007 року випуску, VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 11 липня 2024 року становить 51 500, 00 грн. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] , який є сином сторін по справі зазначим, що сторони по справі проживали разом до 2021 року. Точно не пам`ятає чи подарував позивач автомобіль відповідачу. Після припинення спільного проживання сторін автомобіль був у відповідача. Автомобіль купувався для сім`ї. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] , яка є сусідкою відповідача зазначила, що автомобіль був подарунком на день народження, позивач передав ключі від автомобіля, купувався в день народження відповідача. Автомобіль після припинення спільного проживання сторін залишився у відповідача. Жодних документів на день народження позивач відповідачу не надавав. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України) Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «устатті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19. В судовому засіданні встановлено, і це не заперечується сторонами, що автомобіль марки DAEWOO\~моделі LANOS,\~2007\~року випуску,\~тип -\~легковий загальний\~седан,\~номер шасі\~(кузова,\~рами)\~ [NUMBER] ,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] зареєстрований на ім`я [PERSON] та знаходиться у її користуванні. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) . Вказані позиції викладені також у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України). У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК Україниі статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19), від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20 (провадження № 61-1714св22), від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23). У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20) сформульовано правовий висновок про те, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. На підтвердження вартості транспортного засобу автомобіль DAEWOO\~LANOS,\~2007 року випуску, VIN: [NUMBER] стороною позивача надано звіт про незалежну оцінку транспортного засобу від 13.04.2024 року, згідно якого ринкова вартість колісного транспортного засобу автомобіля DAEWOO\~LANOS,\~2007 року випуску, VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 13 квітня 2024 року становить 70 500, 00 грн. Відповідачем в\~свою чергу\~на підтвердження\~вартості спірного\~автомобіля надано\~суду Звіт про незалежну оцінку транспортного засобу від 11.07.2024 року наданого відповідачем, згідного якого ринкова вартість колісного транспортного засобу автомобіля DAEWOO\~LANOS,\~2007 року випуску, VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 11 липня 2024 року становить 51 500, 00 грн. Надаючи оцінку звітам про оцінку спірного транспортного засобу суд зазначає наступне. Оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 та з урахуванням Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади. Так, згідно з пунктом 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки. Відповідно до пункту 51 Національного стандарту № 1 незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). Разом із цим відповідно до пункту 56 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість. Крім того, статтею 11 Закону "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки. Отже, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір оцінювачем при проведенні оцінки спірного майна від 13.04.2024 року, методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього, що було здійснено при проведенні оцінки від 11.07.2024 року. Таким чином висновок оцінки спірного майна від 11.07.2024 року, приймається судом. Сторони в судовому засіданні пояснили, що на теперішній час спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача. Позивач у своїй позовній заяві просив суд залишити вказаний автомобіль у користуванні відповідача та стягнути на його користь компенсацію у вигляді вартості частини автомобіль. У Постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60,61,70,71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. Враховуючи вищевикладене, а також те, що автомобіль є неподільною річчю, суд приходить до висновку, що автомобіль має бути залишений у користуванні відповідача [PERSON] та на користь позивача має бути стягнута компенсація у вигляді частини дійсної вартості автомобілю. Згідно Звіту про незалежну оцінку транспортного засобу від 11.07.2024 року, ринкова вартість колісного транспортного засобу автомобіля DAEWOO\~LANOS,\~2007 року випуску, VIN: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 11 липня 2024 року становить 51 500, 00 грн. Отже частина від вартості вказаного транспортного засобу складає 25 750, 00 грн. (51 500, 00/ 2 = 25 750, 00 грн.), які і підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] . Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: partial