Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

У серпні 2024 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 21 листопада 2017 року вони з відповідачем [PERSON] зареєстрували шлюб у Теребовлянському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 169. Від шлюбу подружжя має неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . З листопада 2023 року між ними погіршилися відносини, втрачено взаєморозуміння та довіру. Понад сім місяців вони не живуть однією сім`єю, не ведуть спільного господарства. Надалі підтримувати сімейні відносини немає сенсу, примирення та збереження шлюбу неможливе, оскільки сторони втратили почуття поваги та кохання один до одного. Позивачка просить шлюб розірвати, дитину залишити проживати з нею, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] . В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, від представника поступила письмова заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час та слухання справи. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що 21 листопада 2017 року сторони зареєстрували шлюб у Теребовлянському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 169. Від даного шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . З листопада 2023 року між сторонами погіршилися відносини, втрачено взаєморозуміння та довіру. Понад сім місяців вони не живуть однією сім`єю, не ведуть спільного господарства. Надалі підтримувати сімейні відносини немає сенсу, оскільки сторони втратили почуття поваги та кохання один до одного. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим і це буде суперечити інтересам сторін, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Неповнолітню дитину залишити проживати з матір`ю.

Outcome: approved