Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

26.10.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він 26.04.2022 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , а з березня 2023 року вони разом проживали у її будинку за адресою: [ADDRESS] . Дружина позивача 14.03.2023 року на підставі договору дарування отримала у власність 121/250 часток земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , та частину житлового будинку за вказаною адресою. З метою реєстрації позивача у будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] із своєю дружиною [PERSON] звернулись до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, але позивачу було відмовлено у реєстрації, так як відсутня згода усіх співвласників житла. Останнім співвласником частини житлового будинку була [PERSON] , у будинку з 2022 року вона не мешкає, на даний час частина будинку взагалі пустує. Позивач є військовозобов`язаним і має бажання зареєструвати своє місце проживання у вказаному будинку. Просить суд визнати за позивачем [PERSON] право користування частиною житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 12.01.2024 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відзив на позов до суду не надходив. Ухвалою суду від 05.03.2024 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. 14.05.2024 року ухвалою суду за клопотанням позивача витребувано інформацію з нотаріальної контори. 04.07.2024 року до суду надійшла відповідь з Шостої Запорізької державної нотаріальної контори. Ухвалою суду від 21.08.2024 року співвідповідачем у справі залучено [PERSON] , спадкоємця померлої [INFO] [PERSON] . У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, позов визнали, про що надали до суду відповідні заяви, просили розглянути справу за їх відсутності. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, заяв та клопотань не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст. ст. 15,16 ЦК України, ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в статтях 319, 321 ЦК України. Крім того, відповідно до статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності . Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 379, 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Суд встановив, що 26.04.2022 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане 26.04.2022 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі, актовий запис № 243 На підставі договору дарування від 14.03.2023 року відповідачу [PERSON] належить 121/250 часток земельної ділянки площею 0,0913 га, кадастровий номер 2310100000:03:006:0025, за адресою: [ADDRESS] , та частину зазначеного житлового будинку. Це також підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 351403308 від 23.10.2023 року. 19.10.2023 року [PERSON] до Департаменту реєстраційних послуг ЗМР подав заяву № 243-3/04-19 про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Отримав відмову у реєстрації місця проживання, так як особа подала документи не у повному обсязі та відсутня згода усіх співвласників житла. Інша частина будинку за адресою: [ADDRESS] , належала [PERSON] на підставі рішення місцевого Комунарського суду м. Запоріжжя від 25.11.2004 року. [INFO] [PERSON] померла, актовий запис про смерть № 3254 від 06.04.2009 року. З копії спадкової справи № 648/2009 встановлено, що спадкоємцем після смерті [PERSON] за законом є її син [PERSON] . Тобто, [PERSON] є власником іншої частини будинку за адресою: [ADDRESS] . В даному випадку, судом достовірно встановлено, що відповідачі є співвласниками будинку за адресою: [ADDRESS] , кожному належить по частині. Відповідачі підтвердили, що не заперечують проти реєстрації позивача у будинку. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Пунктом першим ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», № 63566/00). З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , з огляду на що суд задовольняє позов в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору. Проте, зазначена вимога позивача відсутня, тому суд вважає за доцільне не вирішувати дане питання.

Outcome: approved