Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Представники позивача звернулися до Дзержинського районного суду м. Харкова в інтересах позивача з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог, представники зазначили, що 21 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.06.2017 року (справа №638/7123/17). Після розірвання шлюбу прізвище дружини змінено на дошлюбне « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають двох дітей: малолітню [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження (повторне) серії [NUMBER] , виданого 10.12.2019 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби ХМУЮ, [PERSON] народився [INFO] , актовий запис 949. Батьками є [PERSON] та [PERSON] .. Згідно свідоцтва про народження (повторне) серії [NUMBER] , виданого року 10.12.2019 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби ХМУЮ, [PERSON] народилась [INFO] , актовий запис 2638. Батьками є [PERSON] та [PERSON] . Як зазначено в рішенні суду від 08.06.2017 року «Подружжя дійшло згоди про те, що місцем проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до досягнення ними вісімнадцяти років є місце проживання батька за адресою: [ADDRESS] . Сторони домовились, що на батька покладаються всі обов`язки з догляду та повне матеріальне забезпечення дітей; на мати покладаються обов`язки сприяти батьку у догляді за дітьми, піклуватися про здоров`я та проведення дозвілля дітей, брати участь у вихованні дітей, забезпечити їм достатній рівень освіти, а також спільно організовувати та проводити святкування днів народжень дітей та інших свят. Цей факт підтверджується договором між батьками щодо догляду, матеріального забезпечення та визначення місця проживання дитини, укладеного 08.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Черкашиною Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за №494». З моменту припинення шлюбних відносин, відповідачка проживає окремо від дітей. Батько не забороняє і ніколи не забороняв бачитися дітям з мамою, проте вона не виявляє такого бажання протягом останніх п`яти років. Вона не піклується про дітей, про їх здоров`я, не бере участі у їх вихованні, не цікавиться їх освітнім рівнем, тобто повністю самоусунулась від своїх батьківських обов`язків та від виконання умов договору укладеного батьками дітей 08.09.2016 року. В подальшому Дзержинським районним судом м. Харкова від 15 лютого 2022 року видано судовий наказ про стягнення з відповідачки [PERSON] аліментів на дітей, на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини (однієї третини) з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 лютого 2022 року та до досягнення дітьми повноліття (Справа №638/2081/22). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2022 року визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , (справа № 638/2079/22). На цей час [PERSON] досяг п`ятнадцяти років і, як передбачено законодавством, може бути враховано його думку з ким із батьків він хоче проживати, шляхом надання особистої прихильності одному з батьків. Згідно з нотаріально посвідченою заявою, [PERSON] , [INFO] , з травня 2016 року проживає разом зі своїм батьком, [PERSON] та рідною сестрою, [PERSON] , [INFO] . Мати, [PERSON] , мешкає окремо від них більше ніж останні п`ять років. Батько не забороняє і ніколи не забороняв бачитись [PERSON] із мамою, не створював жодних перешкод у спілкуванні із нею. Згідно із поясненнями [PERSON] , посвідчених консулом Генерального консульства України в Барселоні, [PERSON] проживає разом із батьком, [PERSON] , та братом, [PERSON] та бажає надалі мешкати разом із батьком. З часу розлучення і по сьогоднішній день, маючи можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дітей, відповідачка з власної ініціативи практично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, участі у житті доньки та сина свідомо не приймає. 24.02.2022 президент рф в.путін оголосив про проведення спеціальної військової операції на території України, того ж дня в Україну були введенні збройні сили РФ, якими фактично здійснено вторгнення та напад на територію України, посягання на територіальну цілісність і недоторканість України, окупація її частини. В зв`язку з цими обставинами позивач, в цілях збереження емоційно - психологічного стану, а головне - життя дітей, виконуючі свій прямий та основний батьківський обов`язок, забезпечив дітям евакуацію за межі України до Іспанії. Родина покинула Україну 27 лютого 2022 року. Позивач має намір не тільки забезпечити повноцінний розвиток дітям [PERSON] та [PERSON] , а й забезпечити їх навчання за кордом, а саме в Іспанії, де діти проживають з лютого 2022 року. За час проживання в Іспанії, [PERSON] та [PERSON] завели багато друзів, з якими проводять вільний від навчання час. Під час спілкування з друзями, діти вдосконалили знання не тільки іспанської мови, а й англійської. За цей час [PERSON] та [PERSON] жодного разу не хворіли, а навпаки стали почувати себе набагато краще. Крім того, позивач, з метою розвитку та навчання дітей, влаштував доньку [PERSON] до іспанської школи « Міжнародна школа якісної освіти » де вона на теперішній час навчається в 5-му класі, [PERSON] дуже добре за короткий час адаптувалась до шкільної програми та процесів розвитку, що підтверджується довідкою навчального закладу від 16.01.2023 року. [PERSON] навчається в центрі Американської школи Барселони, приватного фонду з 01.09.2021 року, та наразі зарахований на 2022-2023 навчальний рік, який розпочався 01 вересня 2022 року, що вбачається з довідки освітнього закладу від 17.01.2023 року. Також цією довідкою повідомляється, що учень має достатні знання іспанської мови для свого шкільного віку. Батьки, або законні представники беруть участь у шкільному житті та виконують відповідні їм обов`язки щодо контролю за своєю дитиною. Тобто, вважається, що неповнолітній та його законні представники інтегровані в діяльність центру освіти. Треба зазначити, що перебування в Іспанії позитивно вплинуло як на розвиток і навчання дітей, на їх світогляд, так і на їх здоров`я. Згідно довідки вид 03.10.2022 року №10079/2022 - виписка з реєстру жителів, наданої мерією міста Сан-Жуст-Десверн, провінція Барселона , Іспанія , позивач має посвідчення про постійну реєстрацію місця проживання [NUMBER] . Діти також мають посвідчення про постійну реєстрацію місця проживання, що підтверджується наступними документами: довідкою від 10.10.2022 року №10355/2022 - виписка з реєстру жителів, наданої мерією міста Сан-Жуст-Десверн, Іспанія, відповідно до якої [PERSON] має посвідку на постійне проживання [NUMBER]; довідкою від 10.10.2022 року №10356/2022 - виписка з реєстру жителів, наданої мерією мерією Сан-Жуст- Десверн, Іспанія, відповідно до якої [PERSON] має посвідку на постійне проживання [NUMBER]. В користуванні позивача та дітей перебуває орендоване житло, яке використовується як постійне місце проживання, а саме: міський будинок за адресою: [ADDRESS] , провінція Барселона . Житло повністю оснащене товарами побутового вжитку: мийкою, холодильником, пральною та посудомийною машинами, будинок орендовано до 2028 року, вказане підтверджується копією договору оренди будинку від 01.02.2023 року №23/01VC. Крім того, позивач [PERSON] фактично працює у ТОВ «ІНМОДОВІНВЕСТ» з 01.01.2022 року і до теперішнього часу, займає посаду керівника, його заробітна плата у 2023 році становить 2700,00 Євро, що підтверджується довідкою № CER-01|23 від 01.02.2023 року, наданої ТОВ «ІНМОДОВІНВЕСТ». Оскільки місце проживання [PERSON] визначено рішенням суду разом з батьком, а [PERSON] самостійно визначив своє місце проживання разом з батьком, позивач бажає, щоб діти навчалися в Іспанії оскільки вони вже зараховані до навчальних закладів на 2022/2023 навчальний рік. Мати дітей безпідставно не надає дозволу на виїзд дітей за кордон В зв`язку із цим позивач просить суд надати дозвіл на виготовлення проїзного документу та виїзд дітей за кордон без згоди матері. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.07.2023 року, підготовче провадження по справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Представники позивача у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. В матеріалах справи також міститься клопотання представника позивача про розгляд справи без її участі, в якому зазначено про те, що у випадку існування підстав, представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце судових засідань повідомлялася у встановленому законом порядку, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна поштова кореспонденція, яка була повернута оператором поштового зв`язку у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою та за закінченням терміну зберігання. Заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву суду не надано. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Клопотань про відкладення судового засідання, чи будь-яких заяв щодо продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом № 731-IX, або заяв про поновлення або продовження процесуальних строків, встановлених нормами ЦПК України, у зв`язку із їх пропуском з поважних причин, та таких, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, або з причин неможливості вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк, що зумовлено обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, - від учасників справи до суду не надходило. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представником третьої особи подано 25.05.2023 року через канцелярію суду клопотання, яким просив провести розгляд справи за його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду в інтересах дітей. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, провадження № 14-244цс18. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що діти проживають з батьком, який забезпечує їм повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; та урахувавши те, що діти тривалий час провела в Іспанія, де вони зараховані на навчання, а батько має постійну роботу, житло і здатен забезпечити дітей усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суди вважає, що наявні правові підстави для надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей до Італії без згоди та супроводу матері, що відповідатиме найкращим інтересам дітей. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Outcome: approved