Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Севагіна І.І. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Позов мотивований тим, що 19 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 456531,00 грн. Підтвердження передання позивачем грошових коштів на користь відповідача є наявна у позивача розписка про отримання позики підписана особисто відповідачем. [PERSON] написав та завірив нотаріально свою заяву про те, що отримав у [PERSON] грошові кошти на умовах договору позики та зобов`язується повернути [PERSON] позику у термін, що не перевищує 27 березня 2021 року. Відповідно до 2.1. Договору строк надання позики Позичальнику становить 7 (сім) календарних днів з моменту реальної передачі всієї грошової суми, але не пізніше 27 березня 2021 року включно. До цього часу [PERSON] не виконав свої зобов`язання щодо повернення позичених грошових коштів. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача суму боргу, пені, штрафу та інфляційних нарахувань у сумі 1367052,44 грн, судові витрати у розмірі 13 670,53 грн та 1 % але не менше 50000,00 грн гонорару адвоката від розміру суми заборгованості боржника покласти на відповідача Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.04.2024 справу прийнято до свого провадження, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Ухвалою суду від 12.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та проти заочного розгляду справи не заперечує. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. З урахуванням приписів статті 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. При розгляді справи судом встановленні наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19.03.2021 [PERSON] і [PERSON] уклали договір позики, відповідно до якого позикодавець [PERSON] в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає позичальнику [PERSON] безвідсоткову позику у сумі 456 531,00 грн. Строк надання позики позичальнику становить сім календарних днів з моменту реальної передачі всієї грошової суми, але не пізніше 27 березня 2021 року включно. Відповідно до п. 4.2 договору у випадку порушення строку повернення позики позичальник сплачує позикодавцю пеню від суми заборгованості за кожний день прострочення, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який створилася така заборгованість. За несвоєчасні розрахунки з винної сторони крім пені, додатково стягуються інфляційні нарахування та двадцять відсотків річних за користування чужими коштами у відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України. Цей Договір вступає в силу з моменту підписання його Сторонами і являється дійсним до моменту його остаточного виконання, тобто до повернення позики в повному обсязі. Отримання грошових коштів підтверджується розпискою про отримання позики від 19.03.2021, згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 456531,00 грн в день складення цієї розписки. Грошові кошти [PERSON] зобов`язувався повернути не пізніше 27.03.2021 включно. Розписка складена у присутності [PERSON] , [PERSON] . Крім того, [PERSON] написав та завірив нотаріальну заяву про те, що отримав у [PERSON] грошові кошти на умовах договору позики та зобов`язується повернути [PERSON] позику у термін, що не перевищує 27 березня 2021 року. Заява завірена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, [PERSON] 19 березня 2021 року, зареєстровано в реєстрі за № 1028. Згідно розрахунку заборгованості, що нарахований позивачем за період з 28.03.2021 по 04.03.2024, інфляційне збільшення складає 188211,14 грн, пеня 453938,83 грн, 20 % річних 268371,47 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму. В порядку ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що буле передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За правилом ч.ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього. Отже, це грошове зобов`язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046 ЦК України). Дана особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Як встановлено судом, позикодавець свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу гроші кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув. З огляду на те, що кошти за договором позики відповідач повинен був повернути в строк до 27.03.2021, то з цього часу відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої договором та законом. У статті 509 ЦК України йдеться мова про те, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Як уже зазначалося та слідує із матеріалів справи, зокрема, договору позики, [PERSON] взяв у [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 456531,00 грн, які зобов`язувався повернути. При цьому, суд враховує, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку не повернуті, а тому враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Сума позики до цього часу повернута не була, а тому з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики в сумі 456531,00 грн. Щодо стягнення 20 % річних та інфляційних витрат за прострочення грошового зобов`язання, то суд відмічає, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту позовних вимог слідує, що позивач просить стягнути на його користь 20% річних в сумі 268371,47 грн, інфляційні витрати в сумі 188211,14 грн, пеня в сумі 453938,83 грн за період з 28.03.2021 по 04.03.2024. Разом з тим, відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Воєнний стан в Україні введений з 24 лютого 2022 року. Тобто нарахування процентів, визначених ст. 625 ЦК України, в період воєнного стану є безпідставним. Тому, стягнення 20% річних, інфляційних витрат, пені, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у період з 28.03.2021 по 23.02.2022 та становлять, відповідно до проведених розрахунків: 83 301,27 грн - 20 % річних, 40 261,32 грн - інфляційні витрати, 68592,22 грн пеня. Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики від 19.03.2021 у розмірі 648 685,81 грн, з яких: 456 531,00 грн - основна сума боргу, 83 301,27 грн - 20 % річних, 40 261,32 грн - інфляційні витрати, 68 592,22 грн пеня. Відтак позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У постанові від 28.09.2023 у справі №686/31892/19 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення Встановлено, що професійна правнича допомога у цій справі надавалася відповідачу адвокатом Севагіним І.І. на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] , виданому 17.03.2024 на підставі договору про надання правової допомоги №Б/Н від 04.04.2024. Представник позивача просить стягнути витрати за надання професійної правничої допомоги 1 % відсоток але не менше 50000,00 грн гонорару адвоката від розміру заборгованості боржника. Разом з тим, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що [PERSON] дійсно поніс витрати на правничу допомогу, матеріали справи не містять. Оскільки відсутні належні, достатні та достовірні докази щодо підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, відтак у задоволенні заяви про їх стягнення необхідно відмовити. Крім того, згідно положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 6486,85 грн судового збору (пропорційно задоволеним вимогам).

Outcome: partial