Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09 червня 2012 року, за час шлюбу у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Шлюб було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 травня 2023 року. Станом на даний час донька [PERSON] постійно проживає з батьком за аресою: [ADDRESS] . Дитина є особою з інвалідністю І групи, підгрупа «А», потребує постійного догляду, лікування та реабілітації. Син [PERSON] та донька [PERSON] проживають з відповідачем. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2023 року ухвалено стягувати з [PERSON] на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 4500 гривень на кожну дитину, та на утримання відповідача в твердій грошовій сумі 3000 гривень щомісячно до досягнення дитиною [PERSON] трьохрічного віку. Питання про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] відповідачем не ініціювалось, так як дитина фактично проживає з батьком та перебуває на його повному утриманні. Крім того, рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 14.02.2024 року було визначено способи участі відповідача у вихованні дитини - доньки [PERSON] , [INFO] . Однак, відповідач порушує зазначене рішення виконавчого комітету Луцької міської ради, дитину не забирає, самоусунулась від виховання дитини. Позивач вказує, що донька [PERSON] потребує постійного стороннього догляду та допомоги через фактичну нездатність себе обслуговувати самостійно. Він як батько, повністю забезпечує її всіма необхідними речами, лікуванням, необхідними реабілітаціями, обладнанням для занять та пересування ( колясками), навчанням у школі та усім іншим належним доглядом, в тому числі наймає в допомогу няню. Донька мінімум раз в квартал проходить реабілітацію в реабілітаційному центрі, окрім того, щотижня відвідує додаткові заняття з альфагравіті, іпотерапії, басейну, а також заняття з логопедом, психологом, фізичним реабілітологом, які повністю забезпечуються ним як батьком. Зазначає, що є фізичною особою підприємцем, його доходи становлять приблизно 40 000 гривень на місяць, має у власності майнові права на однокімнатну квартиру на першу поверсі за адресою: [ADDRESS] , яка придбавалась для зручності саме доньки [PERSON] . Стан його здоров`я дозволяє йому опікуватись дитиною та сприяти її нормальному розвитку. Враховуючи викладене, просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання. 25 квітня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позовні вимоги є необгрунтованими та просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що не самоусунулась від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки [PERSON] . Не заперечує щоб донька проживала з батьком, вважає, що в будні дні, коли [PERSON] проходить процедури з реабілітації, їй краще знаходитись з батьком, оскільки у відповідача на вихованні є ще двоє малолітніх дітей, які теж потребують уваги та піклування. Крім того, враховуючи, що [PERSON] не може самостійно пересуватись, їй важко самостійно піднімати та носити доньку, у зв`язку з чим відповідач не в змозі самостійно проживати з донькою. Однак, вважає, що підстави для визначення місця проживання доньки з позивачем відсутні. Вона має намір налагодити найбільш оптимальний графік спілкування та проживання доньки з обома батьками, встановити спільну опіку, в тому числі спільне прийняття рішень. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2024 року замінено неналежну третю особу - Службу у справах дітей Луцької міської ради на належну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Луцької міської ради. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Представник органу опіки та піклування Луцької міської ради в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 червня 2012 року. У шлюбі у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 травня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Крім того, встановлено, що відповідач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Також в ході розгляду справи встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами, на усною згодою між батьками, малолітня [PERSON] , [INFO] , залишилась проживати з батьком [PERSON] , а двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишились проживати з матір`ю - [PERSON] . Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2023 року, залишеного без змін постановою волинського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року, ухвалено стягувати з [PERSON] на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 4500 гривень на кожну дитину, а також на утримання відповідача в твердій грошовій сумі 3000 гривень щомісячно до досягнення дитиною [PERSON] трьохрічного віку. Відповідно до рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 14 лютого 2024 року було визначено спосіб участі відповідача у вихованні дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , яка проживає з батьком, а саме з 09.00 п`ятниці до 19.00 неділі через тиждень з дотриманням режиму дня, навчання, реабілітації дитини. [PERSON] , [INFO] є особою з інвалідністю І групи, підгрупа «А», потребує постійного догляду, лікування та реабілітації. Дані обставини стверджуються дослідженими в ході розгляду справи письмовими доказами. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.09.2023 [PERSON] є власником майнових прав на однокімнатну квартирну за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є фізичною особою-підприємцем відповідно до даних з ЄДРЮОФОПГФ з 13.12.2012, перебуває на спрощеній системі оподаткування, є платником податку ІІ групи, отримує доходи від здійснення підприємницької діяльності. Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами, вони домовились про те, що малолітня [PERSON] буде проживати з батьком [PERSON] , який займається організацією реабілітації доньки, яка є особою з інвалідністю І групи, підгрупа «А», та у зв`язку з хворобою потребує постійного догляду, лікування та різного роду реабілітаційних процедур. У відзиві на позовну заяву та в ході розгляду справи судом відповідач вказувала, що вона фактично не заперечує, щоб донька [PERSON] проживала з батьком, оскільки він має більше можливостей надати їй необхідне лікування, реабілітацію та догляд, зважаючи на його матеріальний стан, а також на ту обставину, що на вихованні відповідача перебуває ще двоє малолітніх дітей. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому і батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. За нормами статті 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Крім цього, у частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. В основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладені базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини. Так у рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування висловив свою позицію щодо дотримання прав та забезпечення інтересів дитини під час розгляду цієї справи та відповідно до висновку Служби у справах дітей луцької міської ради № 137 від 09 травня 2024 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 299-1 від 15 травня 2024 року про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , встановлено за доцільне визначити місце проживання малолітньої з батьком [PERSON] . На переконання суду, даний висновок є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю. Вирішуючи дану справу, суд враховує, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, враховано ставлення обох батьків до виконання батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, турботу та піклування про неї, а також наявність у батьків роботи, заробітку, забезпеченості житлом та інші соціальні фактори, які свідчать про їхнє ставлення до утримання і виховання сім`ї та дитини, наміри і можливості виховувати малолітню дитину як повноцінного члена громадянського суспільства. При цьому суд виходить із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини. Також суд враховує, що мати дитини не заявила вимог про визначення місця проживання доньки з нею, зустрічний позов не пред`явила, з заявою до органу опіки та піклування не зверталася. При цьому, суд враховує, що дитина тривалий час проживає саме з батьком, який забезпечує догляд, лікування та реабілітацію доньки, яких [PERSON] потребує у зв`язку з наявними в неї захворюваннями. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша статті 81 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Надавши оцінку установленим обставинам справи крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд приходить до висновку щодо визначення місця проживання дитини з батьком. При цьому, суд виходить з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому особисті якості обох батьків, можливість створення ними належних умов для виховання дитини, сталі соціальні зв`язки, психологічний стан, стан здоров`я дитини, ураховуючи висновок органу опіки та піклування, який є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, а також те, що саме батько дитини створив для доньки створив належні умови для проживання, виховання та забезпечення дитини, займається її лікуванням та реабілітацією. Також суд враховує, що матір дитини, в свою чергу, фактично не заперечувала, щоб донька проживала з батьком, суть її заперечень зводилась до того, що вона не бажає, щоб проживання дитини з батьком було визначено рішенням суду. При цьому, суд звертає увагу на те, що визначення місця проживання дитини з батьком, не впливатиме на їх взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Тобто, у разі, якщо донька буде проживати разом з батьком, батьківські права відповідача не будуть порушені та вона не буде позбавлена можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати обов`язки щодо дитини у повному обсязі. Крім того, кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21).

Outcome: approved