Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір позики грошових коштів в сумі 7000 доларів США, укладений 02 серпня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги\~обгрунтовані тим,\~що в\~провадженні Рівенського\~міського суду\~перебуває цивільна\~справа №\~569/15659/22\~за позовом\~ [PERSON] \~до [PERSON] \~ про\~стягнення заборгованості.\~Після ознайомлення\~з позовною\~заявою та\~доданими до\~неї документами,\~ [PERSON] \~вважає,\~що договір\~позики грошових\~коштів,\~укладений 02.08.2021\~року між\~сторонами цієї\~справи є\~фіктивним,\~а отже\~-\~недійсним.Фіктивність оспорюваного договору, а отже його недійсність, обгрунтовується наступним. Відповідно до пояснень [PERSON] він особисто не знайомий з позивачем за первісним позовом [PERSON] і ніколи з ним особисто не зустрічався, а тому не міг у нього особисто позичати і отримувати від нього чи будь-яких інших осіб зазначену у розписці, копія якої долучена до позовної заяви, суму грошових коштів. [PERSON] визнає те, що він дійсно особисто писав таку розписку, але саме таку розписку він написав на вимогу [PERSON] , не отримавши при цьому насправді будь-яку суму грошових коштів, зазначену в розписці. [PERSON] та [PERSON] на початку серпня 2021 року домовились про те, що [PERSON] бере у [PERSON] в оренду з правом викупу автомобіль VOLKSWAGEN модель LT 35, 2002 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований на [PERSON] , який вони оцінили в суму 7000 доларів СІЛА. Відповідно до вказаної домовленості, [PERSON] зобов`язався , починаючи з 10.09.2021р. щомісячно виплачувати [PERSON] за вказаний автомобіль по 1000 доларів США в місяць до повної виплати його оціночної вартості до 10.03.2022 р. включно. Передача вказаного автомобіля [PERSON] відбулась 02.08.2021 р. Саме для гарантії виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань відповідно до усної, викладеної вище, домовленості, [PERSON] висунув [PERSON] вимогу написати розписку, копія якої долучена до позовної заяви. Отримавши від [PERSON] вказаний вище автомобіль, [PERSON] , готуючи його до експлуатації, 03.08.2021 р. провів перевірку його технічного стану, а 07.09.2021 р. здійснив тимчасову реєстрацію цього автомобіля на приватне підприємство «Анастасія-II», керівником якого він являється, що підтверджується тимчасовим реєстраційним талоном [NUMBER] та відповідною випискою з реєстру. 08.09.2021р. [PERSON] як керівник приватного підприємства «Анастасія -II» уклав з страховою компанією «Еталон» договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на вище вказаний автомобіль, що підтверджується полісом № АР/2102128, цього ж дня отримав дозвіл на експлуатацію цього автомобіля для перевозки пасажирів за маршрутами Дубно-Рівне та Дубно-Клинці (Дубенського району). Після цього [PERSON] використовував вказаний вище автомобіль для перевезення пасажирів за маршрутами Дубно-Рівне та Дубно-Клинці (Дубенського району ), періодично ремонтуючи його, приблизно до кінця листопада 2021 р. Припинив експлуатацію автомобіля у зв`язку з економічною невигідністю. За період експлуатації автомобіля [PERSON] сплатив [PERSON] 1500 доларів СІЛА як частину його вартості згідно домовленості. Оскільки [PERSON] перестав експлуатувати автомобіль, у нього з [PERSON] виникли різні погляди щодо подальшої долі автомобіля і він до даного часу знаходиться у володінні [PERSON] разом з свідоцтвом про реєстрацію цього транспортного засобу, але не експлуатується, а стоїть на відстої. 20 березня 2023 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , що жодних підстав для визнання договору позики (розписки) від 02 серпня 2021 року фіктивним, позовна заява, не містить. Вважає, що усі доводи представника позивача ґрунтуються виключно на припущеннях та не знаходять свого підтвердження у посиланні на належні та допустимі докази. В свою чергу, матеріали справи містять розписку від 02 серпня 2021 року. Звертає увагу суду, що у позовній заяві вказано, що позивач виконав розписку особисто. Жодних доказів, що могли б свідчити про виконання зобов`язань перед Відповідачем, не було надано. Вважає, що при умові виконання своїх зобов`зань, борговий документ мав би бути повернутий боржнику, тобто позивачу, відповідно до вимог ЦК України. Ухвалою суду від 17 січня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 13 лютого 2023 року з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді та заперечень. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, подав до суду пояснення на позовну заяву, у яких зазначив, що дійсно передавав кошти [PERSON] . Просить позовні вимоги задовольнити, справу розглянути у його відсутність за участі його представника. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги відповідач не визнає повністю, просить відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.4,5 ЦПК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст.ст.12,13,81 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 02 серпня 2021 року [PERSON] була написана розписка про отримання у позику у [PERSON] грошових коштів у розмірі 7000 доларів США. [PERSON] зобов`язався повернути кошти рівними частинами по 1000 доларів США до погашення всієї суми. Перший платіж повинен бути здійснений 10 вересня 2021 року, наступні платежі кожного місяця до 10 числа з проведенням повного погашення заборгованості до 10 березня 2022 року. Місце отримання та повернення грошових коштів м. Рівне. Як стверджує позивач у своєму позові кошти ним не отримувались, розписка написана не відповідачу [PERSON] а [PERSON] , у зв`язку з передачею останнім автомобіля Фольксваген з д.н.з. [NUMBER] , який позивач використовував у підприємницькій діяльності, надаючи послуги з перевезення пасажирів. Як вбачається із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] автомобіля Folksvagen LT 35 з д.н.з. [NUMBER] він належить [PERSON] . Відповідно до копії тимчасового реєстраційного талона ХХР№002166 вказаний вище транспортний засіб 07 вересня 2021 року зареєстровано за ПП «Анастасія ІІ». Полісом № АР/2102128 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів стверджується укладення догговору страхування ПП «Анастасія (ІІ) як страхувальником на автомобіль Folksvagen LT 35 з д.н.з. [NUMBER] . Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи №388/1354/17-ц (провадження №61-45859св18) вказує, що\~письмова форма договору позики\~унаслідок його реального характеру\~є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у\~статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у\~статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої\~статті 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша\~статті 215 ЦК України). Згідно з частиною третьою\~статті 215 ЦК України\~якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до суду із позовом про визнання договору позики недійсним, представник позивача [PERSON] [PERSON] вказує, що підставою для укладення договору позики була передача позивачу автомобіля для ведення господарської діяльності. Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що відповідно\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. На підтвердженні своїх доводів позивачем було заявлено клопотання про допит свідка [PERSON] у судовому засіданні. Ухвалою суду від 02 лютого 2024 року клопотання позивача та його представника про повторний виклик та допит у судовому засіданні свідка [PERSON] задоволено. В судові засідання призначені на 19.02.2024 року, 05.03.2024 року, 18.03.2024 року, 23.04.2024 року та 22.05.2024 року, свідок [PERSON] не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся за адресою його місця роботи ТОВ «Укр-Пас-Транс», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулось з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Ухвалою суду від 27 травня 2024 року постановлено здійснити привід в судове засідання призначене на 02 липня 2024 року о 12 год. 00хв. в приміщення Рівненського міського суду Рівненської області свідка [PERSON] , адреса місця роботи якого [ADDRESS] ., ТОВ «Укр-Пас-Транс». Як встановлено із рапорта ДОП СДОП відділу превенції Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області Романа Мацюка начальникові Рівненського РУП ГУ НП в Рівненській області Р.Штебі встановити місце перебування [PERSON] на здійснити його привід до Рівненського міського суду на 02.07.2024 року не представилось можливим. Окрім того позивач, заявляючи клопотання про допит свідка, не вжив заходів по сприянню появи його до суду та допиту в судовому засіданні. Таким чином, під час розгляду справи позивач не довів на підставі належних і допустимих доказів, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір позики є фіктивними та укладений без мети настання реальних наслідків, а також не наведено фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цього правочину (стаття 204 ЦК України). Згідно з ч. ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частинами другою, третьою\~статті 89 ЦПК України\~жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд встановивши відсутність у матеріалах справи належних доказів, що сторони не намагалися досягти правового результату у спірних правовідносинах та не реалізували свої права, що виникли в результаті укладення оспорюваного правочину договору позики, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed