Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом у якому просив визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за місцем його реєстрації або проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 2002 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою, мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Після народження прізвище дитини було записано зі слів матері, оскільки сторони не перебували у шлюбі. У 2023 році було внесено відомості про позивача як про батька дитини до актового запису про народження. Відносини з відповідачкою припинили у 2019 році, з цього часу проживають окремо. З серпня 2019 року за домовленістю з відповідачкою їх син проживає разом з позивачем. Позивач забезпечує дитину всім необхідним, натомість відповідачка фактично не виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про сина. Ухвалою суду від 10.11.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 20.02.2024 від відповідачки надійшла заява у які вона просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги не визнає. Щодо виховання дитини батьком не заперечує. Ухвалою суду від 10.04.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Лазуренко І.Ф. підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. 28.02.2024 від відповідачки надійшла заява у якій просить розглядати справу без її участі. У зв`язку з тим, що хворіє її матір вона не може забрати дитину проживати з нею та виїжджає за кордон. Представник третьої особи - виконавчого комітету Новомосковської міської ради в судовому засіданні вважав, що позов підлягає задоволенню. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши надані докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини, що склалися між сторонами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 14.09.2023 Нікопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.9). Встановлено, що [PERSON] , 2013 року народження проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 11.09.2023, виданою головою квартального комітету №29 (а.с.11), а також актом від 31.08.2024. Згідно з актом обстеження умов проживання від 21.11.2023 для дитини за місцем її проживання створені всі умови, зроблено ремонт, кімнати мебльовані, родина забезпечена продуктами харчування, дитина має окрему облаштовану кімнату, має місце для занять та відпочинку. Відповідачка [PERSON] також зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом з позивачем та сином, що підтверджується витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні від 13.09.2023 (а.с.12). У довідках від 11.09.2023 та від 30.08.2024, підписаній директором закладу освіти Сирцовою І. зазначено, що [PERSON] навчається у Гімназії №12 м.Новомосковська; батько учня приймає участь у навчанні та вихованні сина. У характеристиці, підписаній директором закладу освіти І.Сирцовою та класним керівником Ніцевич Т. зазначено, що з 01.09.2023 [PERSON] за заявою батьків навчається індивідуально. Мама [PERSON] приділяла належну увагу вихованню і навчанню сина, постійно підтримувала зв`язок з класним керівником. Батько школу не відвідував, зв`язку з класним керівником не підтримував, контактний телефон батька у класного керівника відсутній. У листі КНП «Новомосковський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 23.11.2023 зазначено, що [PERSON] має декларацію з сімейним лікарем; спілкуванні з сімейним лікарем з приводу здоров`я, щеплень, хвороби дитини приймали участь усі члени родини: мати [PERSON] , батько [PERSON] , дідусь [PERSON] до вересня 2023 року, а з вересня 2023 року батько та дідусь. 29.11.2023 [PERSON] звернулася до органу опіки та піклування із заявою у якій зазначила, що не заперечує проти того, щоб місце проживання [PERSON] , 2013 року народження було визначено з батьком. У висновку органу опіки та піклування виконкому Новомосковської міської ради від 14.12.2023 зазначено, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з батьком (а.с.22). В судовому засіданні [PERSON] , 2013 року народження, стосовно якого визначається питання місця проживання пояснив, що проживає разом з батьком та бажає проживати з ним і надалі. З матір`ю тривалий час не бачився. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до приписів ч.ч. 2,8,9 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Нормами ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У відповідності до приписів ст. 160 СК України, Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. На підставі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Крім того, статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. З аналізу норм Сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". Як зазначалося вище, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до приписів ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, а якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом у відповідності до ст. 161 СК України. Судом встановлено, що дитина [PERSON] , 2013 року народження постійно проживає разом з батьком [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS] ; відповідачка [PERSON] як до суду, так і до органу опіки та піклування подавала заяви, у яких зазначила що не заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком; син сторін, який досяг десятирічного віку, висловив побажання проживати разом з батьком. Враховуючи те, що за спільною згодою позивача та відповідача, як батьків дитини та самою дитиною визначене місце проживання останньої, а також те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження його порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свобод чи інтересів та інтересів та права дитини, а саме, доказів того, що між ним і колишньою дружиною виникли суперечки стосовно місця проживання дитини, що відповідач не погоджується на проживання дитини з батьком, вчиняє будь-які дії, які перешкоджають цьому, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позивачем не доведено наявності порушення його прав та прав дитини, у зв`язку з чим, відсутні підстави для захисту зазначених прав судом, та як наслідок - у задоволенні позовних вимог належить відмовити. При цьому, суд критично оцінює посилання на неможливість вирішення питань, що стосуються дитини без участі матері, оскільки як до суду, так і до органу опіки піклування відповідачка зверталася з відповідними заявами щодо вирішення спору, що свідчить про небайдуже ставлення матері до питань, що стосуються життя дитини. Як зазначив сам позивач та підтверджується свідоцтвом про народження, відомості про позивача як про батька дитини внесено лише у вересні 2023 року, а вже у жовтні 2023 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Крім того, доводи позивача про те, що мати не бере участі у вихованні дитини спростовуються характеристикою навчального закладу та повідомленням заходу охорони здоров`я. Також суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідачка проживає окремо від дитини. Більш того, повідомлення про вручення поштового відправлення (судової повістки на 18.09.2024) свідчить про те, що відповідачкою особисто отримано кореспонденцію за місцем її реєстрації, що є також місцем проживання позивача та дитини. Вирішуючи питання в частині розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати належить покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed