Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

[PERSON] 08 серпня 2024 року звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що між ним та [PERSON] 18 листопада 2021 року було укладено договір позики, за умовами якого він передав останньому грошові кошти в сумі 7300 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути вказані кошти у повному розмірі. Факт отримання відповідачем коштів у позику останній підтвердив шляхом власноручного написання розписки. Відповідач кошти повернув лише частково, у розмірі 1000 доларів США. Указав, що неодноразово усно вимагав у відповідача повернення боргу в повному обсязі, а 04 лютого 2023 року надіслав останньому поштовим відправленням через ТОВ «Нова пошта» письмову вимогу про повернення боргу за номером відправлення 59000924883737. Проте [PERSON] ухиляється від повернення вказаних коштів, таким чином взяті на себе зобов`язання не виконує. Просить стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 18.11.2021 у сумі 6300 доларів США та судові витрати. У судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог, не заперечив проти заочного розгялду справи. Відповідач двічі викликався до суду шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, однак повістку було повернуто без вручення у зв`язку із відсутністю адресата за місцем проживання. За правилами п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України відповідач уважається таким, якому вручена судова повістка. Згідно з частиною першою статті 280 Цивільного процесуального кодексу України ) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, наявні усі передбачені процесуальним законом умови для проведення заочного розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Суд установив, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, які випливають із укладеного між ними договору позики. У силу ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно із ст.1047 цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. На підтвердження отримання у [PERSON] [PERSON] 7300 доларів США останній 18 листопада 2021 року надав розписку із зобов`язанням повернути кошти в повному розмірі, однак без зазначення дати повернення. За правилами ч.ч.1, 2 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Установлено, що позивач звертався до відповідача із вимогою про сплату заборгованості за договором позики, що підтверджується копією самої вимоги від 02 лютого 2023 року та копією експрес-накладної №59000924883737 ТОВ «Нова пошта». Вказану вимогу відповідач отримав 07 лютого 2023 року, про що свідчать скріншоти із інтернет сайту ТОВ «Нова пошта» щодо інформації про рух листа №59000924883737 та письмовим повідомленням ТОВ «Нова пошта» № 03054 від 18.06.2024. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували твердження позивача щодо невиконання ним умов договору, наявність заборгованості за цим договором у розмірі 6300 доларів США. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем за договором позики від 18.11.2021. Таким чином, суд установив, що відповідач, не виконавши зобов`язання за умовами договору позики, має заборгованість перед позивачем за цим договором в розмірі 6300 доларів США. Крім того, суд звертає увагу на те, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України, зокрема, такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі позики від 18.11.2021 року, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм вбачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Таким чином, установивши укладення між сторонами договору позики та наявність заборгованості за ним, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 18 листопада 2021 року в розмірі 6300 доларів США. Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд відповідно до ст. 141 ЦПК України стягує із відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в розмірі 2582,04 грн.

Outcome: approved