Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

В березні 2024 року позивач через свого представника звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив визнати місце проживання малолітніх дітей разом з батьком. В обґрунтування вказаної вимоги представник позивача зазначив, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.08.2011 року. В шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28.10.2021 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З початку військової агресії російської федерації проти України [PERSON] виїхала з України та на даний час не повернулася, малолітні діти залишились проживати з позивачем. Відповідач не йде на контакт, та не намагається приймати участь у вихованні та піклуванні про малолітніх дітей, в той час як позивач самостійно виховує та несе повну відповідальність за всі аспекти проживання, навчання та здоров`я спільних дітей. З наведених підстав представник позивача просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою судді від 13.03.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 17.04.2024 року здійснено перехід до розгляду цивільної справи за правилами загального позовного провадження. 04.06.2024 року на адресу суду надійшла інформація Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області за № 1466 від 30.05.2024 року про відмову у наданні висновку щодо визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком [PERSON] у зв`язку з відсутністю спору між батьками. Ухвалою від 10.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пояснив, що діти проживають разом з батьком, який виховує їх та піклується. Матір дітей виїхала за кордон, місце її перебування не відоме, будь-яких стосунків з дітьми остання не підтримує, не займається їх вихованням, матеріально не утримує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час розгляду справи повідомлялась належним чином. Заяв, клопотань суду не подала. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні пояснила, що позивач дійсно звертався до третьої особи з відповідною заявою, яка розглядалась на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконкому Обухівської міської ради. На засіданні був батько дітей, який пояснив, що відповідач виїхала за кордон, проживає в Іспанії. Представниками органу опіки проводилось обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї. Умови задовільні. Матір малолітніх дітей на засідання комісії не з`явилась. Спір між батьками щодо місця проживання дітей відсутній. При вирішенні спору покладалась на розсуд суду. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази та матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.08.2011 року. За час спільного проживання у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28.10.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як зазначає позивач, з початком військової агресії російської федерації проти України [PERSON] виїхала з України та на даний час не повернулася. Згідно наявної в матеріалах справи копії Акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від 17.11.2023 року вбачається, що [PERSON] разом з малолітніми дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, Виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області не надав висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, оскільки в матеріалах справи відсутнє підтвердження спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітніх дітей з одним з батьків. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З наведеного випливає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Європейський суд з прав людини зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Особливе значення має питання про місце проживання дітей за умови окремого проживання батьків. Вирішення цього питання може істотно впливати на обсяг здійснення батьківських прав одним із батьків, оскільки більш повно повноваження з виховання дитини виконує той із батьків, з яким залишається проживати дитина. Причиною окремого проживання батьків може стати розірвання їх шлюбу або інші обставини, наприклад вимушене проживання в різних населених пунктах тощо. За окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей відповідно до ст. 160 СК визначається за згодою батьків. За відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них. З огляду на зазначене, судом встановлено, що батьки малолітніх [PERSON] та [PERSON] проживають окремо, відповідач з 2022 року проживає за межами України, діти проживають з батьком. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Крім того, ст. 161 СК передбачає можливість визначення судом місця проживання дитини тільки у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Тому, виходячи із встановлених обставин справи, де вбачається відсутність спору про місце проживання дитини, суд не має правових підстав для задоволення позову про визначення місця проживання дитини, а тому позов має бути відхилений. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності спору між сторонами, порушення чи оспорювання його прав відповідачем щодо проживання їх спільних дітей разом з ним. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що діти фактично проживали і продовжують проживати разом з позивачем до цього часу, при цьому відповідач не заперечує щодо подальшого проживання дітей з батьком. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed