Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

У червні 2023 року Виконувач обов`язків Керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра звернувся до суду в інтересах Держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час здійснення конституційних повноважень прокуратурою встановлено факт безпідставного вибуття з власності територіальної громади м. Дніпро квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Так, право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.10.1998, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно розпорядження № 1/3689-97 від 20.10.1998. Однак, як встановлено позивачем з інформації, отриманої з Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства ДМР, Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР, Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, органом приватизації рішень щодо відчуження комунального майна шляхом його приватизації, не приймалось; свідоцтво про право власності за [PERSON] не реєструвалось та не видавалось; сама [PERSON] не значиться зареєстрованою або знятою з реєстраційного обліку у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Крім того, у квартирі проживають тривалий час наймачі - [PERSON] , [PERSON] , які добросовісно користуються зазначеною квартирою, не є родичами [PERSON] . Таким чином, на думку позивача, [PERSON] набула право приватної власності на спірну квартиру на підставі неіснуючого і вочевидь підробленого документа, а відтак без будь-яких правових підстав. Тому таке майно вибуло з комунальної власності поза волевиявленням власника цього майна, тому підлягає безумовному витребуванню на підставі ст. 388 ЦК України. Враховуючи викладене, позивач просить суд витребувати від [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь територіальної громади міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр-кт Д. Яворницького, буд. 75, код ЄДРПОУ 26510514) квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1949722712101). Вирішити питання про розподіл судових витрат. Відзиву на позовну заяву не надходило. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2023 року вжито заходів забезпечення позову, а саме встановлено заборону відчуження та укладення правочинів відносно квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2023 року виправлено описку в ухвалі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2023 року відмолено у задоволенні клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2023 року залучено до участі у справі третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дніпровську міську раду. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2024 року виключено зі складу третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Дніпровську міську раду. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.07.2024 закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представник прокуратури підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник Дніпровської міської ради підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі та участі [PERSON] . Треті особи до суду не з`явились, повідомлені належним чином. Неявка третіх осіб не перешкоджає розгляду спору. Вислухавши пояснення представника прокуратури та представника ДМР, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Отже, для представництва прокурором інтересів Держави є необхідним дотримання сукупності таких умов: 1.правильно визначити орган, який уповноважений здійснювати захист прав та інтересів Держави у відповідних спірних відносинах; 2.навести у позовній заяві підстави для представництва інтересів Держави у суді, зокрема, навести обставини, за яких відповідний орган не здійснює або неналежним чином здійснює свої повноваження, або вказати на відсутність такого органу; 3.повідомити відповідний орган (установу) про здійснення повноважень представництва та звернення до суду. Проаналізувавши матеріали справи та дослідивши наявність процесуальних повноважень на здійснення представництва прокуратурою інтересів Держави, суд констатує, що Виконувачем обов`язків Керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра, у повній мірі дотримані вищевказані вимоги, тому прокуратура має право на представництво інтересів Держави у даному спорі. Судом установлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.10.1998, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно розпорядження № 1/3689-97 від 20.10.1998, [PERSON] належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,5 кв.м., житловою площею 27,8 кв.м. Право власності також підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру речових прав на нерухоме майно. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майна [PERSON] . КП БТІ ДМР від 30 жовтня 2019 року, зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] (частка 1/1). Таким чином, [PERSON] вважається єдиним власником квартири та отримала її в результаті приватизації. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підставою для проведення державної реєстрації прав є документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав, нотаріусу як спеціальному суб`єкту, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, разом із заявою (стаття 19 Закону). Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності (частина 1статті 345 Цивільного кодексу України). Згідно зі ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках), де мешкають два і більше наймачів. Відповідно до ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Як вбачається з листа Дніпровської міської ради від 07.03.2023 року за № 7/11-557, за архівними даними приватизаційних справ Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , відсутня. Згідно відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.02.2023 за № 1090, свідоцтво про право власності на житло від 20.10.1998, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно розпорядження № 1/3689-97 від 20.10.1998, в КП «Дніпровське міське БТІ» - не реєструвалось. Технічна інвентаризація квартири не проводилась, наявна лише інвентаризація та поверхневий план станом на 13.06.1965 р. Згідно відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 17.01.2023, за № 3/12-163, за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] . Розпорядженням органу приватизації № 1/3689-97 від 20.10.1998 передано квартиру [ADDRESS] . Відповідно до копії ордеру № 135 від 10 грудня 1965 року, виданого Дніпропетровським тепловозоремонтним заводом, гр. [PERSON] як основному квартиронаймачу надана у користування квартира, загальною площею 43,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді ТОВ «Екологія-Д» від 05.04.2023, за адресою: [ADDRESS] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Нарахування плати за комунальні послуги здійснюється на [PERSON] та [PERSON] . Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 13 лютого 2023 року, № 6/5-1425, за адресою: [ADDRESS] , значаться зареєстрованими 2 особи, а саме: [PERSON] , 1991 р.н., [PERSON] , 1965 р.н. Відомості про реєстрацію [PERSON] у спірній квартирі, відсутні. Остання зареєстрована за іншою адресою. Таким чином, судом установлено, що приватизація квартири за адресою: [ADDRESS] , ніколи не проводилась, свідоцтво про право власності на житло від 20.10.1998, не реєструвалось та не видавалось, розпорядження органу приватизації № 1/3689-97 від 20.10.1998 видане на інше нерухоме майно, технічна інвентаризація квартири у БТІ не проводилась, позивач у квартирі не реєструвалась та не проживала. Наведені обставини у сукупності вказують на те, що право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , набуто [PERSON] -неправомірно, шляхом підроблення низки документів та подання їх державному реєстратору для реєстрації права власності. Утім, [PERSON] не могла приватизувати вищевказану квартиру, оскільки це майно перебувало у комунальній власності та передано у користування [PERSON] . Право на приватизацію цієї квартири могло виникнути лише у його родичів - [PERSON] та [PERSON] . Письмову згоду на приватизації цього житла останні не надавали. В той же час, відсутні докази того, що [PERSON] проживала у вказаній квартирі, отримувала ордер як член сім`ї, або мала право користування даною квартирою і т.д. Беручи до уваги викладене, суд вважає, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , вибула з володіння територіальної громади м. Дніпро, у протиправний спосіб, поза волею власника, а саме Дніпровської міської ради. Відтак, судом установлено, що [PERSON] набула право власності на квартиру - неправомірно. Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У п.п. 2 і 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У ч. 3 ст. 388 ЦК України передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За нормою ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, за яких власник зберігає право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Такою підставою є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема - чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.07.2018р. року у справі № 569/1221/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦК України власник має витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто вибуття майна з володіння власника поза його волею, є однією із безумовних підстав, яка дозволяє витребувати таке майно у добросовісного набувача. Враховуючи, що уповноважений орган приватизації, Дніпровська міська рада, Департамент житлового господарства та інші відповідні органи, не надавали дозвіл на приватизацію квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та не приймали рішення про передачу цього майна у приватну власність відповідачу, суд приходить до висновку про витребування квартири у [PERSON] на користь територіальної громади міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради. При цьому [PERSON] не може вважатись добросовісним набувачем спірного майна, оскільки розуміла, що документи про приватизацію квартири ніколи не існували, відповідне рішення уповноваженим органом не приймалось. З вищенаведених підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі 15 040 (п`ятнадцять тисяч сорок) гривень, 41 коп. та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні, 60 коп.

Outcome: approved