Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

В січні 2023р. позивач ФОП [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість по орендній платі за період з 19 березня 2020р. по 18 жовтня 2020р. у розмірі 58800,0 грн.; борг по житлово-комунальним платежам та послуг АТ «Укртелеком» у сумі в розмірі 13320,21 грн.; інфляційні втрати за період часу з листопада 2020р. по квітень 2023р. у розмірі 33644,36 грн.; 3,0 % річних за період часу з 19 жовтня 2020р. по 01 травня 2023р. у розмірі 5483,12 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 жовтня 2015р. між сторонами було укладено договір оренди приміщення - квартири [ADDRESS] , з орендною платою в розмірі 8900,00 грн., зазначена квартира була передана відповідачці за актом прийому-передачі, строком з 18 жовтня 2015р. по 18 квітня 2016р., з подальшим продовженням на цей же строк. Позивач зазначає, що договір діяв до 18 жовтня 2020р., суми орендної плати передавалась відповідачкою особисто готівкою або на картковий рахунок позивача. На думку позивача, з 18 лютого 2020р. орендар порушила вимоги договору оренди, в частині сплати орендної плати, в березні сплатила лише 7000,00 грн. в рахунок оренди за лютий 2020р. за двома квартирами, та в подальшому більше платежів не здійснювала, при цьому відповідачка добровільно не звільнила приміщення квартири, не повернула ключі та не передала квартиру за актом приймання - передачі. На досудову вимогу, відповідачка не відреагувала, а тому 09 серпня 2020р. позивач в примусовому порядку проникнув до належної йому квартири [ADDRESS] , і виявив, що вона перебуває в занедбаному стані. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2023р. відкрито провадження по справі, призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відзив на позов стороною відповідача не подавався. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідачки проти позову заперечив, зазначивши, що позивачем невірно здійснено розрахунок суми заборгованості та не враховано, що договір оренди між сторонами було розірвано, що було встановлено постановою Київського апеляційного суду по цивільній справі № 761/718/21 від 28 квітня 2022р. Також представник зазначав, що у відповідачки відсутня заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 18 жовтня 2015р. між позивачем (орендодавець) та відповідачкою (орендар) було укладено договір оренди приміщення, за яким орендодавець надає в оренду для проживання орендареві квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 7 договору оренди, плата за оренду приміщення на момент укладення договору складає 8900,00 грн. та здійснюється в авансовому порядку щомісяця до 17 числа поточного місяця шляхом передачі готівкових коштів, а у випадку безготівкового перерахування з врахуванням 1 % банківських послуг. При укладенні договору орендар сплачує орендну плату за перший місяць та завдаток у розмірі місячної квартплати, який повертається орендареві після виселення, складання акту прийому-передачі (повернення) орендованого приміщення та майна, здійснення останнього прибирання приміщення, а також повного розрахунку за комунальні послуги та відшкодування шкоди, завданої орендарю, якщо така була. За несвоєчасне здійснення платежів орендар додатково сплачує пеню з розрахунку 0,5 % від несплаченої та передбаченої договором суми за кожен день прострочки. Відповідно до п. 8 договору оренди, строк оренди приміщення складає з 18 жовтня 2015р. по 18 квітня 2016р., сторони мають право порушувати питання про дострокове розірвання договору або внесення суттєвих змін в текст договору, якщо попередять одна одну за однин місяць. Договір може бути розірваний при невиконанні сторонами своїх зобов`язань, передбачених договором. Орендодавець має право в односторонньому порядку припинити дію договору, якщо орендарем не виконуються умови договору. Судом встановлено, і не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, що за актом прийому-передачі приміщення по [ADDRESS] , відповідачка, як орендар прийняла приміщення від позивача, за договором оренди для строкового користування та 3 комплекти ключів, стіни, підлога, стеля, прилади освітлення, вікна та двері в хорошому та придатному стані. З матеріалів справи вбачається, і не було спростовано стороною позивача, що 14 квітня 2020р. відповідачкою було надіслано позивачу поштовим зв`язком, заяву від 14 квітня 2020р. про припинення строку дії договору оренду, у відповідності до п. 8 цього договору, шляхом його розірвання з 14 травня 2020р. Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно ст. 811 цього Кодексу, договір найму житла укладається у письмовій формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Положеннями ч. 1 ст. 901 ЦК України, передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Як визначає ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За змістом ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. Згідно ч. 1, 2 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Суд вважає, що лист відповідачки про припинення дії договору оренди з 14 травня 2020р., є належним виконанням умов п. 8 договору оренди, щодо намірів припинення цього договору. Будь-яких доказів того, що з 15 травня 2020р. відповідачка [PERSON] продовжила користуватись орендованою квартирою, матеріали справи не містять. Посилання сторони позивача, що актом про примусове відкриття та огляд орендованої квартири, може підтвердити факт проживання відповідачки, судом оцінюються критично, оскільки взагалі не свідчить про проживання останньої в квартирі, після 15 травня 2020р. Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що за період з 19 березня 2020р. по 18 жовтня 2020р. відповідачкою не було сплачено орендну плату за користування квартирою та відповідні житлово-комунальні послуги. Судом встановлено, що в березні 2020р. відповідачкою було сплачено позивачу 7000,0 грн. орендної плати, за оренду двох квартир, в тому числі за оренду квартири [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню орендна плата за період часу з 19 березня 2020р. по 14 травня 2020р., у розмірі 12577,42 грн., при цьому судом враховано часткову сплату орендної плати відповідачкою в розмірі 3500,0 грн., а також те, що з 14 травня 2020р. договір оренди, укладений між сторонами, було розірвано. Стосовно вимог позивача про стягнення боргу по житлово-комунальним платежам та послуг АТ «Укртелеком» у сумі в розмірі 13320,21 грн., а також похідних вимог - інфляційних втрат та 3,0 % річних, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки стороною позивача не надано суду належних допустимих доказів на обгрунтування цих вимог. Так, надані стороною позивача рахунки - повідомлення на сплату вартості комунальних послуг ГІОЦ КМДА та АТ «Укртелеком» (а.с. 52-58), не свідчать про наявність заборгованості, яка утворилась саме за період оренди відповідачкою квартири. Згідно положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача суми орендної плати за період часу з 19 березня 2020р. по 14 травня 2020р. у розмірі 12577,42 грн., то враховуючи положення ст. 625 ЦК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати в розмірі 5907,35 грн. за період часу з листопада 2020р. по квітень 2023р., а також 3,0 % річних в розмірі 956,02 грн. за період часу з 19 жовтня 2020р. по 01 травня 2023р. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,6 грн.

Outcome: partial