Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , зазначивши у якості третьої особи [PERSON] та просить в уточненій позовній заяві встановити факт проживання однією сім`єю її з [PERSON] , померлим [INFO] як чоловіка та дружини у період з 31.12.2013 по [INFO] та усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] , посилаючись на необхідність прийняття спадщини після смерті останнього та спір з цього приводу між спадкоємцями. В обґрунтування вимог зазначено, що [INFO] помер [PERSON] , з яким вона у період часу з 31.12.2013 проживала однією сім`єю як чоловік та дружина. Під час спільного проживання вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет та піклувалися один про одного, вели спільне господарство, проводили ремонт її та [PERSON] квартирах, відпочивали у м. Бердянську. Також спільно планували сімейний бюджет, оформляли нерухомість, відмічали свята та за спільні кошти придбавали ліки та медичні препарати, які були необхідні для [PERSON] після отриманої ним травми, оплачували житлово-комунальні послуги. Будь хто інший за час спільного проживання позивача та [PERSON] не надавав як фізичної, так і матеріальної допомоги і не проявляв спілкувань з ним. За час життя [PERSON] працював на шахтах та мав професію підземного проходчика, що завдало шкоди його здоров`я та самопочуттю, тому за час спільного проживання вони витрачали спільні кошти на підтримку його здоров`я, як і після отриманої ним у 1999 році травми. У травні 2019 року вона перебувала у м. Києві у свого сина, однак з 10 травня [PERSON] перестав їй телефонувати та відповідати на її дзвінки, а коли приїхала додому, то виявила його 12 травня 2019 року у нерухомому стані з потребою невідкладної медичної допомоги. Після чого позивач викликала швидку допомогу та супроводжувала [PERSON] до медичного закладу. У ході стаціонарного лікування з 12.05.2019 по [INFO] було виявлено перенесений [PERSON] інфаркт мозку, весь цей час перебування його у лікарні виключно вона одна піклувалася про нього. [INFO] о 07.30 год. [PERSON] помер. Організацією поховань [PERSON] займалася також позивач, без допомоги найближчих родичів померлого. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] , заповіт ним за життя не складався. Із заявами про прийняття спадщини звернулась вона, а також відповідачка, як донька спадкодавця та третя особа [PERSON] , як сестра спадкодавця. У видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено у зв`язку з відсутністю рішення суду про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та виникнення спору між спадкоємцями за законом щодо кола осіб, які мають право на спадкування. Вважає, що відповідачка має бути усунена від права на спадкування, оскільки вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який в різні періоди свого життя через тяжку хворобу та фактичне каліцтво перебував у безпорадному стані. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Після усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху від 27.02.2023 та подання позову у новій редакції, ухвалою від 22.03.2023 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 02.08.2023 задоволено заяви про виклик свідків та витребування доказів, закрито підготовче провадження у справі, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. У судовому засіданні позивач та її представники вимоги позову підтримали. Відповідач та її представник вимоги позову не визнали з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначено, що наявність у позивача документів, пов`язаних зі смертю та похованням спадкодавця не є належними доказами, оскільки ці документи не підтверджують факт перебування позивача у фактичних шлюбних відносинах зі спадкодавцем, спільного проживання та наявності взаємних прав та обов`язків із померлим (постанова Верховного Суду від 25.11.2019 № 202/5003/16-ц). У матеріалах справи відсутні жодні належні та допустимі письмові докази, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між нею та померлим [PERSON] . відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, придбання майна, речей за їх спільні сумісні кошти або спільною працею. Більш того, сусіди померлого навпаки, зазначають, що померлий [PERSON] був самотнім чоловіком, постійно проживав за адресою своєї реєстрації, не виїжджав до іншого місця проживання вів побут та господарство без жінки. Стосовно усунення відповідача від права на спадкування на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України, то у матеріалах справи відсутні належні докази того, що за життя [PERSON] не міг самостійно забезпечити своє життя, потребував постійного стороннього догляду, допомоги та піклування. За життя [PERSON] міг самостійно пересуватися, забезпечував свої фізіологічні потреби без сторонньої допомоги, отримував пенсію, тобто мав матеріальне забезпечення своїх потреб. За життя [PERSON] та/або позивач не зверталися до відповідача за матеріальною чи іншою допомогою. Позивач не повідомила відповідача про те, що [PERSON] знаходився з 12.05.2019 у лікарні у зв`язку з перенесеним інсультом головного мозку та потребував матеріальної допомоги. Не повідомила вона і про смерть та похорони батька, тобто позивач намагалася приховати цю інформацію з корисною метою - бути єдиною спадкоємицею, що підтверджується поданням позивачкою одразу після смерті [PERSON] заяви про прийняття спадщини. Вважає, що в діях відповідача відсутнє будь-яке ухилення від надання допомоги спадкодавцю. Звернено увагу суду на той факт, що у 2019 році позивачка уже подавала до суду тотожний позов з тотожними вимогами та справа № 214/9323/19 розглядалася судом майже чотири роки, а на стадії судового розгляду було подано заяву представником позивача про залишення позовної заяви без розгляду, про що судом винесено ухвалу від 18.01.2023. Одразу після цього позивач 03.02.2023 подає позовну заяву з тотожними позовними вимогами, що свідчить про зловживання нею процесуальними правами. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні вимог. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] він знайомий з 1986 року, вони працювали разом біля трьох років. Після отриманої [PERSON] травми свідку не відомо хто за ним здійснював догляд, він пересувався на милицях. У [PERSON] була дочка, але свідок її ніколи не бачив. Свідок також повідомив, що позивач по справі [PERSON] проживала з [PERSON] не постійно, але разом проводили відпочинок, їздили на море, з дочкою у них зв`язку не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з позивачем по справі вона знайома давно. Померлого [PERSON] вона знає через позивача. Також повідомила, що позивач по справі проживала разом з [PERSON] у мікрорайоні Сонячному у м. Кривому Розі, на сьомому поверсі у двокімнатній квартирі, що належить позивачу. У цьому помешканні робили разом ремонт. При цьому у [PERSON] було своє житло. Разом вони проживали приблизно з 2013 - 2014 року, відносини у них були сімейні. У 2019 році [PERSON] зробив пропозицію позивачці укласти шлюб. Причину, по якій [PERSON] перед смертю перебував у своїй квартирі свідку не відомо. Похованням [PERSON] займалась позивач. Дочку [PERSON] ніколи не бачила. Коли [PERSON] лежав у лікарні, позивач йому купувала ліки. Свідок [PERSON] суду повідомила, що близько з [PERSON] вона не знайома. Більш тісно з ним почали спілкуватись з 2016 року. [PERSON] проживав один до смерті, разом з ним ніхто не проживав. Інколи свідок відвідувала [PERSON] , у його помешканні не бачила жіночих речей. В той час, коли [PERSON] був у безпорадному стані, прийшлось різати решітку, щоб забрати його до лікарні. Згодом приїхала [PERSON] та назвалась його сестрою. Свідок [PERSON] пояснив, що від є сусідом [PERSON] , знав його з 2011 року. Позивача [PERSON] він не знає. [PERSON] увесь час проживав сам. Свідку також не відомо, щоб [PERSON] їздив відпочивати на море. Знає, що у [PERSON] є дочка, про яку він нічого поганого не говорив. Після його смерті свідок також не бачив дочку померлого. Свідок [PERSON] пояснила, що була сусідкою померлого [PERSON] у період часу з 2013 по 2019 роки ніяких жінок разом з [PERSON] не бачила, він проживав один, сам готував їжу, сторонньої допомоги не потребував. Дочку [PERSON] особисто не знала, але їй відомо, що вони спілкувались по телефону. Свідок побачила позивача [PERSON] тільки тоді, коли примусово відкривали квартиру [PERSON] , тоді ж позивач повідомила, що вона є сестрою померлого. [PERSON] був офіфційно одружений у 1990 роках. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] проживав сам, з ним не спілкувалась, але бачила постійно самого або з другом, яким був чоловік. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що є сестрою померлого [PERSON] . Її місце роботи знаходиться недалеко від місця, де проживав її брат, вони тісно спілкувались. Свідок повідомила, що позивач з померлим [PERSON] спілкувались виключно як друзі та разом не проживали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила що є сестрою позивача по справі та перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим [PERSON] з 1985 по 2002 рік. Їй відомо, що [PERSON] не спілкувався зі своєю дочкою [PERSON] та сестрою [PERSON] . Коли [PERSON] перестав відповідати на телефонні дзвінки, її сестра [PERSON] та вона прибули до помешкання, де проживав [PERSON] . У сестри були ключі від квартири, однак відкрити двері не вдалося, через те, що двері були закриті на засув з середини, та за допомого інших осіб через вікно вони потрапили до квартири та виявили [PERSON] у безпорадному стані, викликали швидку. Свідок також повідомила, що спочатку позивач разом з [PERSON] разом не проживали. Їх сумісне проживання почалося з 2013 року, вони вели спільний побут, робили ремонти у помешканнях, що належали [PERSON] та [PERSON] , їздили разом на відпочинок. Вони проживали разом у різні періоди за адресою [PERSON] та [PERSON] . У травні 2019 року [PERSON] поїхала провідати свого сина до м. Києва та вимушена була повернутись, коли [PERSON] не відповідав на телефон. Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] (а. с. 10) Постановою приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області від 08 листопада 2022 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] [PERSON] у зв`язку з відсутністю рішення суду про встановлення факту проживання за спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та з причини виникнення спору між спадкоємцями за законом щодо кола осіб, які мають право на спадкування (а.с. 52). Відповідно до положень статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року (далі - Постанова № 7), якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до статті 1264 ЦК України в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 30 вересня 2019 року в справі № 554/14633/15-ц (провадження № 61-9952св18) та від 21 березня 2019 року в справі № 461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18). Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки (постанова Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 133/960/19 провадження № 61-18742св20). Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю (постанова Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків. Факт ведення спільного господарства позивачем доведено наданими суду копією акту передачі-приймання від 20.04.2019 за фактом придбання нею жалюзі та копією акту надання послуг з монтажу жалюзі ФОМ [PERSON] 20.04.2019 за адресою: [ADDRESS] (а. с. 22, 23). У наданих суду копіях актів передачі-приймання товару та наданих послуг, за підписом позивача [PERSON] , мається посилання на договір № 19000/1004 від 10.04.2019. Також згідно наданого позивачем акту про спільне проживання її та [PERSON] однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, за підписами мешканців будинку [ADDRESS] , засвідченого майстром та начальником дільниці ТОВ «Житлосервіс-КР», [PERSON] та [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] в період часу з 31.12.2013 по [INFO] (а. с. 9). Дані обставини підтвердила свідок [PERSON] . Факт спільного проживання також підтверджено показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , хоча і вказують на протилежне, однак не спростовують доводів позивача, які доведені нею належними та допустимими доказами, що маються в письмових матеріалах справи. Крім того покази цих свідків, яким не відомо повністю обставин життя померлого, не спростовують його спільного проживання з позивачем. Так, цими свідками не підтверджено та не спростовано, зокрема, придбання позивачем та оплату нею послуг монтажу жалюзі в квартирі померлого. Судом встановлено та підтверджено письмовими матеріалами справи, що організацією поховання [PERSON] після смерті останнього займалася позивач [PERSON] . Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 травня 2023 року по справі № 569/10171/21 (провадження № 61-12992св22) зазначив, що «закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт постійного проживання однією сім`єю із [PERSON] протягом п`яти років на момент відкриття спадщини. Схожі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року в справі № 221/4624/20 (провадження № 61-13965св21) та від 12 грудня 2019 року в справі № 466/3769/16. Разом із тим в основу свого висновку про те, що позивач і померла проживали однією сім`єю, апеляційний суд поклав лише показання свідків, не звернувши уваги, що інші належні письмові докази, які б підтверджували доводи позивача, зокрема щодо спільного побуту та наявності взаємних прав та обов`язків у неї з [PERSON] , у матеріалах справи відсутні. Установивши, що відносини [PERSON] та [PERSON] не носили характеру сімейних та не були пов`язані зі спільним веденням господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог». Крім того, звернувшись до суду з цим позовом, [PERSON] посилалася на наявність підстав, визначених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, для усунення відповідача від права на спадкування, оскільки [PERSON] , яка є спадкоємцем після смерті [PERSON] за законом, ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який в силу свого похилого віку та тяжкого стану здоров`я потребував стороннього догляду. Частиною третьою статті 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21, від 16 березня 2023 року у справі № 185/6281/21. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16. Ураховуючи викладене, з огляду на надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про те, що позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів, що є його процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, потреби спадкодавця в допомозі саме відповідача. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Тому враховуючи викладене та надавши згідно ст. 89 ЦПК України, правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам, суд при вирішенні спору у цій частині виходить із відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення [PERSON] від права на спадкування, оскільки в порушення процесуальних норм щодо обов`язку доказування і подання доказів, позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від надання спадкодавцеві [PERSON] допомоги при можливості її надання та існування у нього потреби в допомозі саме від [PERSON] (постанови Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2023 року у справі № 569/10590/22 (провадження № 61-5600св23), від 26 червня 2023 року у справі № 466/6613/20 (провадження № 61-1586св23), тощо). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання позивача разом із [PERSON] , померлим [INFO] , однією сім`єю як дружини та чоловіка з 31.12.2013 року по [INFO] та про відмову у задоволенні позовних вимог в частині усунення відповідача від права на спадкування після смерті [PERSON] . Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду по даній справі. При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. З огляду на часткове задоволення позову, сума сплаченого судового збору підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача в частині пропорційній задоволеним позовним вимогам, тобто за одну вимогу у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved