Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

03.02.2020 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, в якій позивачка просить суд визнати недійсним заповіт складений 31.07.2018 року [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко О.М., зареєстрований в реєстрі за №1570, з посиланням на те, що [PERSON] за життя підписуючи спірний заповіт не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, враховуючи, що він останнім часом перебував у пригніченому стані, заявляв що його переслідують невідомі люди, хочуть позбавити його власності, а також [PERSON] склав заповіт на невідому йому людину, яку ніколи не бачив та не спілкувався. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.02.2020 року, справу за вказаним позовом було передано до Біляївського районного суду Одеської області, за територіальною юрисдикцією. Позивачка будучи незгодною з ухвалою суду, надала до суду апеляційну скаргу, за наслідком розгляду якої постановою Одеського апеляційного суду від 04.11.2020 року ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 13.02.2020 року скасовано, цивільну справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду. 19.11.2020 року матеріали справи надійшли до суду першої інстанції та були передані головуючому судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 20.11.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 25.01.2021 року до суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів. 08.04.2021 року до суду від представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та недоведеності заявлених вимог. Також відповідачка зазначила, що померлий [PERSON] був її дядьком, а вона його племінницею відповідно. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 26.04.2021 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів, задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Саганович Олени Юріївни належним чином завірену копію спадкової справи №11/2019, заведену до майна [PERSON] , померлого [INFO] . 26.04.2021 року до суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів, за наслідком розгляду якого 25.05.2021 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою клопотання задоволено та витребувано з КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради інформацію про перебування [PERSON] на обліку в КУ «Одеський обласний психоневрологічний диспансер», наразі КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, у разі перебування, надати до суду належним чином завірені копії усієї наявної медичної документації. 26.05.2021 року до суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Саганович Олени Юріївни надійшли витребувані судом докази на виконання ухвали суду від 26.04.2021 року. 18.08.2021 року до суду надійшло клопотання від представника позивача [PERSON] - [PERSON] про призначення по справі судово-психіатричної експертизи. За наслідком розгляду вказаного клопотання, 22.09.2021 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою клопотання задоволено. Призначено по цивільній справі №947/2063/20 проведення судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, на вирішення якої поставлено наступне питання: 1. Чи усвідомлював [PERSON] , [INFO] , померлий [INFO] , значення своїх дій та чи міг він ними керувати на момент складення заповіту, а саме 31.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко О.М., зареєстрованого в реєстрі за №1570? У задоволенні решти вимог клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про призначення судово-психіатричної експертизи, залишено без задоволення. Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України. У розпорядження експертів направлені матеріали цивільної справи №947/2063/20. Витрати по проведенню експертизи покладені на [PERSON] . Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу про зупинення провадження по справі. 13.01.2023 року до суду надійшли матеріали цивільної справи №947/2063/20, разом з повідомленням експерта про не виконання призначеної ухвалою суду від 22.09.2021 року судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з припиненням роботи кабінету амбулаторних судово-психіатричних експертиз КНП «ООМЦПЗ`ООР» відповідно до наказу №64-А від 31.10.2022 року. На підставі викладеного, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17.01.2023 року поновлено провадження у справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 16.05.2023 року доручено проведення судово-психіатричної експертизи, призначеної ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22.09.2021 року по цивільній справі №947/2063/20, - експертам Одеської філії судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» (місцезнаходження: 65006, м. Одеса, вул. Академіка Воробйова, 9). Направлено до Одеської філії судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» матеріали цивільної справи №947/2063/20, для проведення судово-психіатричної експертизи, призначеної ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22.09.2021 року, у відповідності до якої на розв`язання експертів поставлено наступне питання: 1. Чи усвідомлював [PERSON] , [INFO] , померлий [INFO] , значення своїх дій та чи міг він ними керувати на момент складення заповіту, а саме 31.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко О.М., зареєстрованого в реєстрі за №1570? Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України. Судом в ухвалі суду було роз`яснено, що у відповідності до ухвали Київського районного суду міста Одеси від 22.09.2021 року, витрати по проведенню експертизи покладені на [PERSON] . У розпорядження експертів направлені матеріали цивільної справи №947/2063/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Ухвалою суду від 16.05.2023 року роз`яснені сторонам по справі наслідки ухилення від участі в проведенні експертизи, які передбачені ст. 109 ЦПК України, відповідно до якої у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Роз`яснено сторонам по справі, що у відповідності до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Провадження по цивільній справі за №947/2063/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, зупинено на час проведення експертизи. 08.08.2024 року до суду надійшов лист з експертної установи щодо попередньої оплати експертизи на суму 59173,40 грн. разом з реквізитами для її оплати. Одночасно у листі експертною установою зазначено, що екпертиза буде прийнята до провадження після перерахування вказаної у листі суми. Копія вищевказаного листа була скерована на поштову адресу представника позивача [PERSON] - [PERSON] . Одночасно, судом було скеровано копію листа і на електронну адресу представника позивача, який останній у відповідності до електронного підтвердження отримав 15.08.2023 року. 18.07.2024 року до суду надійшло повідомлення експерта про не сплату [PERSON] грошових коштів за проведення судово-психіатричної експертизи. Разом з тим, експертною установою було повернуто матеріали цивільної справи №947/2063/20, які передані головуючому по справі після виходу з чергової щорічної основної відпустки 05.08.2024 року. Оскільки матеріали справи повернуті до суду, а подальші процесуальні дії вчиняються в судовому засіданні з повідомленням сторін по справі, ухвалою суду від 06.08.2024 року провадження по справі було поновлено та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. До підготовчого судового засідання призначеного на 03.09.2024 року позивачка та її представник не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Враховуючи безпідставну явку сторони позивача, судом було ухвалено здійснити проведення підготовчого судового засідання 03.09.2024 року за відсутності сторони позивача. За наслідком чого, 03.09.2024 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.09.2024 року о 14 годині 30 хвилин. До судового засідання призначеного на 17.09.2024 року з`явилась представника відповідача - [PERSON] , яка заперечувала проти задоволення позову, з підстав його необґрунтованості. Сторона позивача у судове засідання не з`явилась, однак 17.09.2024 року до суду в електронній формі через підсистему Електронний суд надійшла заява від представника позивачки про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. Приймаючи висловлене волевиявлення сторони позивача про розгляд справи за її відсутності судом було ухвалено здійснити розгляд справи в судовому засіданні 17.09.2024 року за наявною явкою сторін по справі. Заслухавши пояснення представника відповідача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.07.1956 року. Батьки [PERSON] ( [PERSON] та [PERSON] ) також є батьками - [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 14.07.1968 року), який в свою чергу є батьком [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 28.01.1987 року). [PERSON] внаслідок укладення шлюбу 02.08.2013 року змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Отже, позивачка - [PERSON] є племінницею [PERSON] . [INFO] у віці 63 років помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до положень ч.ч.1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене вбачається, що за наслідком смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилась спадщина на належне останньому за час життя майно. 15.08.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. заведено спадкову справу №11/2019 до майна [PERSON] , померлого [INFO] . У відповідності до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 15.08.2019 року за №57231842 вбачається, що станом на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , є наявним чинний заповіт, складений 31.07.2018 року спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л.М., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1570, бланк ННК179140. У відповідності до вказаного заповіту вбачається, що він був складений [PERSON] за життя, а саме за рік до смерті, у відповідності до якого [PERSON] на випадок своєї смерті здійснив розпорядження, згідно якого усе своє майно, яке на день смерті буде йому належати, та де б воно не було та з чого б воно не складалось, взагалі усе те, на що твін за законом буде мати право, заповів [PERSON] , [INFO] . 17.09.2019 року [PERSON] , у встановлений законом шестимісячний строк, звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. з заявою прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , яка складається з квартири [ADDRESS] та іншого майна. Приймаючи викладене вбачається, що за наслідком смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилась спадщина, спадкоємцем до майна якого за заповітом є зокрема [PERSON] , [INFO] , якою здійснені дії з прийняття спадщини. Як вбачається, позивачка, як племінниця померлого [PERSON] , з посиланням що є спадкоємцем за законом до майна останнього, звернулась до суду з даним позовом та вважає, що вищевказаний заповіт від 31.07.2018 року на ім`я [PERSON] підлягає визнанню недійсним, оскільки в момент його складення [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Суд зазначає, що за змістом статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Згідно ч.ч.1 та 2 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правова природа розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (заповіт) визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. Відповідно до статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України). Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно зі ст.203 ЦК України,зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Отже, підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Разом з тим, суд зазначає, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Зазначений обов`язок кореспондується ч.1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі №2-879/13 (провадження №61-10802св18) зазначено, що «сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом». Приймаючи вищевикладені положення, надаючи оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд щодо кожної з викладеної позовної вимоги та заявлених підстав позову, зазначає наступне. Враховуючи наведене вище, суд доходить до переконання, що стороною позивача не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України та не доведено аргументи недійсності оспорюваного правочину - заповіту від 31.07.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №1570, а саме те, що [PERSON] в момент його складення не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, відсутності волі померлого на вчинення даного правочину. Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження стану [PERSON] та підтвердження, що останній в момент складення оспорюваного правочину 31.08.2018 року не розумів значення своїх дій та не мав можливості керувати ними, сторонами по справі до суду не надано, як і доказів що [PERSON] , померлий [INFO] , перебував на будь-якому психіатричному обліку чи звертався з відповідними скаргами до спеціалістів. Матеріали справи також не містять доказів, що [PERSON] за життя визнавався недієздатним, у тому числі частково, або його родичами здійснювались відповідні дії за життя [PERSON] . Щодо встановлення психічного стану [PERSON] , померлого [INFO] , та його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент укладення спірного правочину - заповіту від 31.07.2018 року, за р.№1570, суд зазначає, що не володіє відповідною кваліфікацією, яка є іншої ніж право. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК) (1618-15). Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 року №09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК (435-15) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (1618-15) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Також, у відповідності до відповідно до ч.1 ст.105 ЦПК України, якщо у справі необхідно встановити зокрема психічний стан особи є обов`язковим призначення судом відповідної експертизи. Крім того, суд зазначає, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній психічний сан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12). Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України. Враховуючи вищевикладені положення законодавства, предмет спору в цій справі, заявлених сторонами по справі вимог та заперечень, з огляду на те, що в цій справі підлягає встановленню психічний стан [PERSON] , померлого [INFO] , а саме факт абсолютної неспроможності останнього розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент складення спірного заповіту від 31.07.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1570, а у відповідності до положень ст. 105 ЦПК України, передбачено обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи з приводу психічного стану особи, судом під час розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою суду від 22.09.2021 року було призначено проведення судової посмертної психіатричної експертизи, на вирішення якої поставлено наступне питання: 1. Чи усвідомлював [PERSON] , [INFO] , померлий [INFO] , значення своїх дій та чи міг він ними керувати на момент складення заповіту, а саме 31.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко О.М., зареєстрованого в реєстрі за №1570? Дана ухвала суду не оспорювалась сторонами по справі та набрала законної сили. Однак, як вбачається, 08.08.2024 року до суду надійшов лист з експертної установи щодо попередньої оплати експертизи на суму 59173,40 грн. разом з реквізитами для її оплати. Одночасно у листі експертною установою зазначено, що екпертиза буде прийнята до провадження після перерахування вказаної у листі суми. Копія вищевказаного листа була скерована на поштову адресу представника позивача [PERSON] - [PERSON] . Одночасно, судом було скеровано копію листа і на електронну адресу представника позивача, який останній у відповідності до електронного підтвердження отримав 15.08.2023 року. 18.07.2024 року до суду надійшло повідомлення експерта про не сплату [PERSON] грошових коштів за проведення судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з чим повернуті матеріали цивільної справи №947/2063/20, без проведення вказаної судової експертизи призначеної ухвалою суду від 22.09.2021 року. В подальшому, позивачкою та її представником під час розгляду справи не повідомлялось та надавалось жодних доказів на підтвердження вчинення дій зі сплати вказаного рахунку за проведення судової посмертно-психіатричної експертизи, як і не наголошувалось на намірі проведення вказаної експертизи. Поряд з цим, як вбачається, стороною позивача було подано заяву про розгляд справи за її відсутності, що свідчить про відсутність волевиявлення сторони позивача на вчинення дій спрямованих на забезпечення проведення посмертно-психіатричної експертизи з метою встановлення психічного стану [PERSON] , померлого [INFO] , в момент складення спірного заповіту від 31.07.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1570. Судом враховується, що в ухвалах суду від 22.09.2021 року та 16.05.2023 року, судом роз`яснювалось учасникам справи, у тому числі позивачеві, наслідки ухилення від участі в проведенні експертизи, які передбачені ст. 109 ЦПК України, відповідно до якої у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Приймаючи викладене в цілому, суд приходить до висновку, що судова посмертна психіатрична експертиза, призначена ухвалою суду від 22.09.2021 року за клопотанням сторони позивача, не проведена за наслідком бездіяльності та дій сторони позивача [PERSON] . Будь-яких інших доказів для встановлення психолого-психіатричного [PERSON] , померлого [INFO] , станом на час укладення спірного заповіту, матеріали справи не містять. Інших висновків експерта, складених на замовлення позивача згідно ч.1 ст. 106 ЦПК України, на підтвердження психічного стану [PERSON] , померлого [INFO] , в момент складення спірного заповіту від 31.07.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1570, позивачем до суду також не надано. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі №280/1356/16-ц (провадження № 61-18231св18), що у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає, що позивачкою в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми докази, що [PERSON] , померлий [INFO] , у момент складення оспорюваного заповіту від 31.07.2018 року, не міг розуміти значення своїх дій та не міг можливості керувати ними, за наслідком чого суд вважає відсутніми правові підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним з підстав передбачених ч.1 ст. 225 ЦПК України. Суд зазначає, що як зазначено вище, звернення до суду з позовом та обрання способу захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним - це безумовне право особи, визначене законом. Разом із цим, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог (частина перша статті 81 ЦПК України). Однак, позивачка в цій справі не виконала обов`язок з доведення заявлених вимог належними доказами. Таким чином, приймаючи, що у відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, та у відповідності до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд доходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання заповіту складеного 31.07.2018 року [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко О.М., зареєстрований в реєстрі за №1570, недійсним, є необґрунтованими та недоведеними, за наслідком чого позов задоволенню не підлягає. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Поряд з цим, Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи докази у справі та вимоги закону, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, слід відмовити. Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судом витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають, а інші судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed