Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача суму середнього заробітку за шість місяців затримки розрахунку при звільненні у розмірі 56 927, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони розірвали трудові відносини, однак протягом шести місяців після звільнення відповідач не виплачував позивачеві суми остаточного розрахунку при звільненні. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 11 червня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 12 червня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 18 червня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відповідача юридичної особи /а. с. 29-31/. 18 січня 2024 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку з викликом сторін /а. с. 32-33/. 27 липня 2024 року позивач за допомогою Електронного суду подала заяву, зареєстровану 30 липня 2024 року, про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі. 31 липня 2024 позивач подала до суду за допомогою Електронного суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. У судове засідання позивач не з`явилася, враховуючи завчасно подану заяву про розгляд справи за її відсутності, датовану 27 липня 2024 року. Представник відповідача у судове засідання, про час, дату і місце призначення якого повідомлений належним чином через Електронний суд, не з`явився, заяви по суті або з процесуальних питань до суду не находили. Згідно з частиною першою ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] з лютого 2018 року перебувала у трудових відносинах з Національною академією керівних кадрів культури і мистецтва, займаючи посаду провідного концертмейстера /а. с. 5-6/. 27 січня 2023 року наказом № 32-ка «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану окремим працівникам Академії», відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», та у зв`язку з неможливістю організувати дистанційну роботу окремих працівників структурних підрозділів Академії на робочому місці, призупинено дію трудового договору з 01 лютого 2023 року [PERSON] /а. с. 18/. 01 вересня 2023 року наказом № 280-ка [PERSON] звільнено з посади провідного концертмейстера кафедри академічного і естрадного вокалу та звукорежисури Інституту сучасного мистецтва 01 вересня 2023 року, у зв`язку із реорганізацією кафедри, згідно з пунктом 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, та наказано виплатити вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку та грошову компенсацію за невикористану відпустку у кількості 14 календарних днів за період з 12 лютого 2021 року по 11 лютого 2022 року, та 4 календарних днів за період роботи з 12 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року, з 01 вересня 2022 року по 31 січня 2023 року /а. с. 8/. 16 вересня 2023 року НАКККіМ на картковий рахунок [PERSON] здійснено переказ грошової виплати заробітної плати у розмірі 7 687, 12 грн /а. с. 9/. 13 квітня 2024 року НАКККіМ на картковий рахунок [PERSON] здійснено переказ грошової виплати заробітної плати у розмірі 2 590, 23 грн /а. с. 10/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 05 травня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Розрахунок середнього заробітку, згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08 лютого 1995 року, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Згідно з п. 2 Порядку середню зарплату потрібно обчислювати виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому працівник звільнився. Відповідно до п. 2 Порядку, час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток, виключається з розрахункового періоду. Якщо в цьому і попередньому періодах у працівника не було заробітної плати, розрахунок проводиться з установлених в трудовому договорі тарифної ставки, посадового окладу. Судом встановлено, що повний розрахунок з позивачем відповідач виконав 13 квітня 2024 року, коли виконав переказ суми заробітної плати у розмірі 2 590, 23 грн. Таким чином, розрахунок середнього заробітку проводиться, виходячи з посадового окладу, що складає 9 633, 69 грн. Середньоденний заробіток за розрахунковий період, липень-серпень 2023 року, складає: (9 633, 69 + 9 633, 69) / (21 + 23) = 437, 90 грн, сума середнього заробітку за шість місяців часу затримки розрахунку при звільненні становить: 437, 90 х 130 робочих днів = 56 927, 00 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід Держави у розмірі, зменшеному на коефіцієнт 0,8, враховуючи подання [PERSON] позовної заяви за допомогою Електронного суду, згідно з частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір», а саме 968, 96 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved