Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

До Самбірського міськрайонного суду Львівської області 14 серпня 2024 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради та Військова частини [NUMBER] , про визначення місця проживання малолітньої дитини. Позовна заява [PERSON] обґрунтована тим, що 05 вересня 2014 року між позивачем та відповідачкою міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції зареєстровано шлюб. Під час перебування у шлюбі в позивача та відповідачки народилось двоє дітей, а саме: донька [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 28.02.2020 у справі № 465/5775/19 шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. Станом на момент звернення до суду із позовною заявою позивач у зареєстрованому шлюбі не перебуває. У подальшому, невдовзі після розірвання шлюбу, відповідачка переїхала проживати в інше місто, припинила будь-яке спілкування із позивачем та донькою [PERSON] , не цікавиться її вихованням та не надає матеріальної підтримки для її утримання в добровільному порядку. Відповідачка проживає в місті Самбір Львівської області окремо від молодшої доньки. Натомість, на даний час молодша донька [PERSON] залишились проживати із батьком - позивачем, який її самостійно виховує, утримує, створює належні умови для навчання, дозвілля, розвитку природних здібностей. Між позивачем та його донькою склалися довірливі дружні стосунки, останній постійно спілкується із дитиною та самостійно доглядає її. Посилаючись на зазначені обставини позивач просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним у зв`язку із фактом самостійного виховання та утримання ним (батьком) дитини без участі матері, за адресою: [ADDRESS] (а.с.1-11). Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 741286 від 15 серпня 2024 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 58). Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 серпня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 59). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі; справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 19 вересня 2024 року (а.с. 94). Позивач [PERSON] , який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю (а.с. 97). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала. Суду пояснила, що дійсно перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого мають двох дітей. Шлюб був розірваний в 2020 році за її ініциативою. Після розірвання шлюбу вона зі старшою донькою [PERSON] стала проживати окремо від [PERSON] та молодшої доньки - [PERSON] . Так сталося, бо вона не має стабільного доходу, тому їй важко утримувати двох дітей. Молодша донька з народження була більш прихильна до татка, у них дуже гарні відносини. Разом з тим, між ними виникали суперечності щодо виховання дитини, щодо її відвідування відповідачкою, тому остаточно вони не змогли вирішити це питання добровільно, але зараз вони порозумілися, тому вона не заперечує проти позову. Третя особа - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, її представник подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності її представника, не заперечуючи проти задоволення позову (а.с. 99). Третя особа - Військова частина [NUMBER] , яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання про розгляд справи без участі представника, та просила прийняти рішення на розсуд суду (а.с.80). Вислухавши пояснення відповідачки, перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини 1989, яка ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції про права дитини). Відповідно до частини першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не можна бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно зі статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин 1 та 2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У контексті частини першої статті 161 СК України убачається, що під час вирішення спору про місце проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистісна прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші особливості, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III (далі - Закон № 2402-III) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст.11 Закону № 2402-III). Згідно із ст. 12 Закону № 2402-III на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п.58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), §90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, §102). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 в справі № 377/128/18 зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 у справі № 402/428/16ц зроблений правовий висновок про те, що положення Конвенція про права дитини, які встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини виступає пріоритетним принципом і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 357/17852/15-ц про визнання незаконним вивезення дитини, визначення місця її проживання, відібрання дитини та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Як встановлено судом сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.09.2014 року, що підтверджується повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с.43-46). У шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження від 10 квітня 2015 року, серії [NUMBER] та від 15 листопада 2017 року, серії [NUMBER] ; батьками в свідоцтва зазначено: [PERSON] та [PERSON] (а.с.36, 38). Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 28.02.2020 у справі № 465/5775/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 41). [PERSON] разом із донькою [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади номер витягу: 2024/009479142 від 8 серпня 2024 року, (а.с. 31), та витягом з реєстру територіальної громади, номер витягу: 2024/009479218 від 8 серпня 2024 року, (а.с. 40). Згідно витягу з реєстру територіальної громади, № 2024/009703618 від 13 серпня 2024 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35). Із довідки про участь батька учениці нульового класу «Завзяті» [PERSON] у шкільному житті дитини від 12 серпня 2024 року № 634 вбачається, що батько - [PERSON] регулярно спілкується із вчителями, які навчали доньку, цікавився шкільним життям дитини, відвідував усі індивідуальні зустрічі та батьківські збори (а.с. 48). Із акту про обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] та [PERSON] від 8 серпня 2024 року видно, що [PERSON] самостійно виховує свою доньку [PERSON] , утримує та доглядає її, та самостійно власними зусиллями створив належні матеріально-побутові умови, зокрема донька забезпечена всіма необхідним, а саме: житлом, в якому є електро-, газо-, водопостачання та водовідведення; наявна техніка; меблі; сезонний одяг; місце для сну та все необхідне для повноцінного розвитку та виховання доньки (а.с. 47). Із довідки № 52/1128/1 вбачається, що [PERSON] перебуває на військовій службі з 1 березня 2022 року у військовій частині [NUMBER] (а.с. 49). Із висновку Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про розв`язання спору щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , від 3 вересня 2024 року № 260001-вих-125043 вбачається, що спеціалістами відділу «Служби у справах дітей» обстежено умови проживання що за місцем проживаня [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що батько, [PERSON] , має самостійний дохід, створив належні умови для проживання та виховання доньки, дитині відведена окрема кімната, яка облаштована та умебльовна. У батька з донькою хороші, довірливі відносини. Окрім цього, за місцем проживання матері [PERSON] . Службою у справах дітей виконавчого комітету Самбірської міської ради обстежено умови проживання за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою проживає [PERSON] з донькою [PERSON] , Для дитини створені добрі умови для проживання, відведена окрема кімната. Франківська районна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с. 90-91). Вирішуючи спір про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема беручи до уваги матеріальний, житловий стан сторін, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також враховуючи те, що позивач є рідним батьком дитини - [PERSON] , такий є фізично здоровим, працездатним, має стабільний регулярний дохід, мешкає в належних для проживання та виховання дитини умовах, наполягає на реалізації свого права доглядати, утримувати та піклуватись донькою, має можливість та бажання займатись її вихованням, матеріалами справи підтверджено факт тривалого проживання дитини разом з батьком, за місцем проживання якого в дитини сформувалося звичне для неї комфортне оточуюче середовище, а також підтверджено факт самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері, суд, з урахуванням думки представника органу опіки та піклування, а також з урахуванням позиції відповідачки, яка визнала позовні вимоги та не заперечувала зазначених позивачем обставин, переслідуючи принцип найкращого забезпечення інтересів дитини, приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком. Обставин, які б перешкоджали визначенню місця проживання дитини за вказаною адресою та передачі її на виховання та утримання батьку не встановлено. Визначення на теперішній час місця проживання малолітньої доньки з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у звичному для неї середовищі. Таким чином, визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, суд не позбавляє матір її права та можливості особистого спілкування з дитиною. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з наведених вище мотивів та підстав. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий в розмірі 1211 грн. 20 коп. (а.с. 56). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач при зверненні до суду не просив відшкодувати йому понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність, понесені судові витрати позивачу при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved