Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним 12 частину прав засновника на складений капітал на майно Селянського (фермерського) господарства «Діоніс», в порядку спадкування після смерті його батька - [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] обґрунтовує позовні вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON] . Спадкоємцями після смерті останнього є син - [PERSON] та донька - [PERSON] , яка змінила прізвище на - « [PERSON] » з - « [PERSON] ». На момент смерті [PERSON] з ним за одною адресою проживала його дружина - [PERSON] , відповідно до довідки № 141 від 08.04.2020 року, яка видана Торканівської сільською радою Тростянецького району Вінницької області. [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті була відкрита спадкова справа № 419/06р Тростянецького державною нотаріальною конторою. Спадкоємцями останньої є - [PERSON] та [PERSON] . В той же час, відповідно до постанови нотаріуса від 06.04.2023 року державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину. Ухвалою суду від 13 червня 2023 року було відкрито провадження у справі. Позивач до суду не з`явився однак, через представника на адресу суду була надіслана заява про розгляд справи без участі представника позивача. Позовну заяву вони підтримували та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] через представника на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи без участі представника позивача. Позовну заяву вони підтримували та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, однак до суду не з`явилася, відзив не подала. Про причини неявки суд не повідомила. Відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, однак до суду не з`явилася, відзив не подала. Про причини неявки суд не повідомила. Суд, визнає неявку відповідачів [PERSON] та [PERSON] з неповажних причин. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, викладені у відповідних заявах по суті справи, а також надані у судових засіданнях, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 09.12.1957 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 18.04.2003 року, який виданий Торканівською сільською радою Тростянецького району Вінницької області. Спадкоємцями після смерті є: 1. син [PERSON] (позивач), що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 09.12.1957 року та 2. донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 27.01.1964 року та свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 06.11.1982 року, яким було змінено прізвище на « [PERSON] » з « [PERSON] ». На момент смерті [PERSON] з ним за одною адресою проживала його дружина - [PERSON] , відповідно до довідки No 141 від 08.04.2020 року, яка видана Торканівської сільською радою Тростянецького району Вінницької області. [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті була відкрита спадкова справа No 419/06р Тростянецького державною нотаріальною конторою. Спадкоємцями останньої є - [PERSON] та [PERSON] . За життя [PERSON] відповідно до заповіту, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Торканівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 26.12.2005 року за реєстровим номером 126, заповіла своє конкретно визначене майно, а саме - житловий будинок з усіма надвірними будівлями - [PERSON] , та грошовий вклад на рахунку 91511729500 [PERSON] . Таким чином після смерті [PERSON] , є два спадкоємці за заповітом, які прийняли спадщину після її смерті подавши до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] . Однак, матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] не містять будь-які документи чи докази, які б стверджували, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] мають будь-який кровний зв`язок з померлою. Тому з огляду на вказане, матеріали справи не містять доказів, що останні є спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] . Відповідні обставини також були встановлені в Постанові Одеського апеляційного суду по справі 499/1097/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, яким позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно було задоволено та визнано за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) 1/3 частину прав засновника на складений капітал на майно Селянського (фермерського) господарства «Діоніс» (код ЄДРПОУ 23873883, яке зареєстровано за адресою: Україна, 67200, Одеська область, Іванівський р-н, с. Верхній Куяльник, вул. Садова, будинок 3) в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . 12.08.2020 року рішенням Іванівського районного суду Одеської області по справі № 499/134/20 заява [PERSON] була задоволена та встановлений факт прийняття нею спадщини після смерті свого батька [PERSON] . Дане рішення набрало законної сили та не було оскаржено в апеляційному порядку. Відповідно до заповіту від 16.12.1999 року, який зареєстрований за номером 2066 та посвідчений державним нотаріусом Іванівської державної нотаріальної контори, [PERSON] заповідав на випадок своєї смерті все своє майно [PERSON] та [PERSON] . В заповіті перераховано наступне майно: земельна ділянка розміром 44,79 га, яка розташована на території Калинівської сільської ради народних депутатів Іванівського району Одеської області та яка належить заповідачу відповідно до державного акту серії ОД № 09-033 та земельну ділянку розміром 6 га, яка розташована на території Бузинівської сільської ради народних депутатів Іванівського району Одеської області, яка належить заповідачу на підставі державного акту серії ОД 09-032. Відповідно до державного акту на право постійного користування землею Серії ОД 09-033 [PERSON] отримав земельну ділянку площею 44,79 га на території Калинівської сільської ради народних депутатів Іванівського району Одеської області для ведення селянського (фермерського) господарства. Також, згідно з державним актом на право постійного користування землею Серії ОД 09-032 від 29.12.1993 року [PERSON] отримав земельну ділянку площею 6 га на території Бузинівської сільської ради народних депутатів Іванівського району Одеської області для ведення селянського (фермерського) господарства. Після отримання відповідних державних актів, реалізуючи положення Закону України «Про фермерське господарство», який діяв на час видачі державних актів, [PERSON] 03.07.1996 року зареєстрував в установленому законом порядку селянське (фермерське) господарство «Діоніс», що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію № [NUMBER] та свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи від 14.03.1994 року (дата внесення до реєстру 03.07.1996 рік) щодо реєстрації СФГ «Діоніс». Також, відповідні відомості щодо реєстрації були включені до єдиного державного реєстру підприємств та організацій за № 23873883, що підтверджується довідкою Одеського обласного управління статистики від 07.04.1997 року. Керівником СФГ «Діоніс» був визначений сам засновник [PERSON] . Відповідно до ст. 12 Закону України «Про фермерське господарство», який діяв на час видачі державних актів, земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства. З аналізу положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону № 973-IV слід дійти висновку про те, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство має бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Аналогічні правові позиції викладені в: Постанові ВП ВС від 11.12.2019 по справі № 628/775/18, Постанові ВП ВС від 13.11.2019 по справі № 628/773/18, Постанові ВП ВС від 16.10.2019 по справі № 365/65/16-ц; Постанові ВП ВС від 20.03.2019 по справі № 615/2197/15-ц та Постанові ВП ВС від 23.06.2020 по справі № 179/1043/16-ц. Таким чином, у зв`язку з реєстрацією СФГ «Діоніс» обов`язки землекористувача здійснював не особисто [PERSON] , а юридична особа Селянське (фермерське) господарство «Діоніс». Після смерті [PERSON] [INFO] , утриманням майна померлого, в тому числі земельних ділянок та СФГ «Діоніс» займається його син [PERSON] та його донька [PERSON] . Вони разом фактично здійснюють керівництво СФГ «Діоніс», оброблюють земельні ділянки, які належали померлому, сплачують податки та виконують інші дії з метою утримання майна свого батька з моменту смерті 18.04.2003 року до теперішнього часу. Відповідні обставини, в тому числі, підтверджуються довідкою про відсутність заборгованості з податків та зборів № 850/17-01 від 16.05.2016 року, яка видана Березівською ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області. Крім того, всі оригінали документів на земельні ділянки та статутні документи СФГ «Діоніс» зберігаються з 18.04.2003 року до теперішнього часу фактично у [PERSON] та [PERSON] . В той же час, постановою державного нотаріуса Другої тростянецької державної нотаріальної контори № 258-02-31 від 06.04.2023 року було відмовлено у видачі свідоцтва на частки у СФГ «Діоніс» та відповідно на земельні ділянки. Відповідно до статей 1216, 1218, 1261, 1268 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України (стаття 19 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»). Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. За змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, статей 31, 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній до 16 травня 1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Проте право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Майно фермерського господарства належить йому на праві власності (частина перша статті 20 Закону України «Про фермерське господарство»). Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання (частина перша статті 22 цього Закону). Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (частина перша статті 23 того ж Закону). У випадку смерті засновника (члена) селянського (фермерського) господарства його спадкоємці мають право на спадкування цього господарства (прав засновника, члена). За наявності у фермерського господарства статутного (складеного) капіталу з розподілом часток між його засновником, членами спадкоємці засновника (члена) фермерського господарства спадкують відповідні права засновника (члена), якому належала відповідна частка у статутному (складеному) капіталі. Отже, після отримання Державних актів, реалізуючи положення Закону України «Про фермерське господарство», який діяв на час видачі державних актів, [PERSON] 03.07.1996 року зареєстрував в установленому законом порядку селянське (фермерське) господарство «Діоніс», що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію № [NUMBER] та свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи від 14.03.1994 року (дата внесення до реєстру 03.07.1996 рік) щодо реєстрації СФГ «Діоніс». Відповідно до статуту СФГ «Діоніс», останнім передбачено спадкування прав засновника фермерського господарства. Відповідна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 по справі № 179/1043/16-ц. Таким чином, наявні правові підстави для визнання за позивачем 1/3 частини прав засновника на складений капітал на майно Селянського (фермерського) господарства «Діоніс» в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права відповідно до пп. 1 п.2 цієї статті. Згідно ст. 6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав обов`язків цивільного характеру. Виходячи із правил ст.6 ч.1 Конвенції і практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд є доступ до суду. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі. Наведені позивачем доводи суд вважає обґрунтованими та у зв`язку з цим позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial