Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-19 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернувся із даною позовною заявою. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та відповідачем укладений попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна. У погоджений строк основний договір не був укладений у строк до 15 вересня 2019 року. У подальшому тривали судові спори щодо стягнення сплачених за договором коштів, оскільки відповідач ухилявся від повернення авансового платежу. Остаточна сума визначена постановою Київського апеляційного суду у справі №\~369/16432/21 від 01.11.2023 року. Вказав, що у добровільному порядку відповідач його порушено право не усував, тому має сплатити на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 17.09.2019 по 15.11.2023 у загальному розмірі 45 325,15 грн. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] три відсотки річних в розмірі 45\~325,15 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області 22 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та призначено здійснювати розгляд у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. 26 грудня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від 06.12.2023 року. Відповідач зазначив, що не погоджується із позовними вимогами. Вважає, що нарахування 3% має розпочинатись з дати набрання законної сили рішенням апеляційного суду у справі №\~369/16432/21, просив зменшити розмір річних до 447,29 грн. Окрім того, Відповідач заявив клопотання про здійснення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання на 14 год. 45 хв. 12 березня 2024 року. 25 грудня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив від Позивача, в якому останній заперечували проти зменшення розміру річних з огляду на відмінність (неподібність) правовідносин у постановах Верховного Суду, на які посилався Відповідач. Позивач зазначив, що зобов`язання з повернення авансового платежу виникає після припинення попереднього договору, внаслідок неукладення Основних договорів у термін до 15.09.2019 року. З огляду на те, що 15.09.2019 року припадає на вихідний день розрахунок здійснюється з 17.09.2019 року. Також Позивач посилається на ухилення Відповідача від погашення заборгованості з повернення авансового платежу у загальному розмірі 362 800 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на час ухвалення рішення на користь Позивача, що підтверджується постановою Київського апеляційного суду у справі №369/16432/21 від 01.11.2023 та відчуженням Відповідачем належного йому майна. 27 лютого 2024 року до суду від Позивача надійшли додаткові пояснення, в яких він зазначив щодо ухвалення Верховним Судом постанови у справі №\~183/7850/22 від 31.01.2024, у якій Верховний Суд досліджував питання можливості застосування п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та можливості нарахування й стягнення 3% річних. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Ковальова В.М. про передачу справи за підсудністю. У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі. У судових засіданнях представник відповідача заперечував проти позову, зазначав про невірність розрахунку здійсненого Позивачем. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2\~передбачено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 15 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості, що посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бадрудіновою Н.О. та зареєстровано в реєстрі за №\~326. Відповідно до умов зазначеного попереднього договору сторони домовились укласти основні договори до 15.09.2019 року. Під час укладання попереднього договору, [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти, у якості забезпечувального платежу у розмірі 265 000,00 грн., що еквівалентно 10\~000 доларів США, які отримані безпосередньо до підписання попереднього договору. Відповідно до п. 1.1. попереднього договору, [PERSON] та [PERSON] зобов`язуються в майбутньому, не пізніше 15 вересня 2019 року, на умовах і в порядку, визначених цим Договором укласти і належним чином нотаріально посвідчити договори купівлі-продажу нерухомості, а саме: житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0562 га з кадастровим номером 3322482400:03:007:5096, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до п. 4.1. попереднього договору, Продавець зобов`язується: підготувати за свій рахунок та в строк до укладання Основних договорів документи, необхідні для нотаріального посвідчення Договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. В день підписання цього Договору передати Покупцеві ключі від житлового будинку. До укладення Основних договорів надавати Покупцеві та його представникам постійний та безперешкодний доступ до житлового будинку за земельної ділянки. Згідно п. 4.2. попереднього договору, покупець зобов`язується прийти в зазначений день та час для укладання Основних договорів. Пунктом 5.5. попереднього договору визначено, що у разі односторонньої відмови Продавця від укладення Основних договорів та/або невиконання умов цього договору, Продавець повертає Покупцю отримані гарантійні забезпечувальні кошти та сплачує Покупцю штрафні санкції у розмірі 100% суми гарантійних забезпечувальних коштів, а також відшкодовує Покупцеві понесені витрати у зв`язку з проведенням ремонтних робіт Об`єкту. [PERSON] внаслідок неукладення Основних договорів до 15.09.2019 року, звернувся із позовом Києво-Святошинського районного суду Київської області про стягнення коштів з [PERSON] за порушення умов попереднього договору купівлі-продажу нерухомості. Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 13 березня 2023 року задоволено позовну заяву [PERSON] та стягнуто з [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 530 000 грн., з яких 265 000 грн. авансовий платіж, 265 000 грн. штрафні санкції у розмірі 100% суми гарантійних забезпечувальних коштів (справа № 369/16432/21). Постановою Київського апеляційного суду у справі №369/16432/21 від 01 листопада 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.03.2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аванс в сумі 362800 грн, що еквівалентно 10000 доларів США за офіційним курсом НБУ на час ухвалення рішення. При розгляді даної справи судом встановлено, що основні договори купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами не були укладені. Доказів повернення авансового платежу суду не надано. Відповідно до ч. 4 ст. 2 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у справі №922/643/19 від 26.11.2019 зроблено висновок, що факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Отже, встановлені обставини у постанові Київського апеляційного суду у справі №\~369/16432/21 від 01.11.2023 не підлягають доказуванню з огляду на їх встановлення судом у справі між одними й тими ж сторонами щодо одних й тих же фактичних обставин. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.\~ч. 1, 3 статті 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Враховуючі положення ч. 3 статті 635 ЦК України, зобов`язання визначене попереднім договором щодо укладення Основних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки є припиненим, у зв`язку зі спливом строку на їх укладення. Таким чином, внаслідок неукладення [PERSON] та [PERSON] . Основних договорів, у Відповідача виник обов`язок з повернення авансового платежу, у строк погоджений сторонами у попередньому договорі, що підтверджується постановою Київського апеляційного суду у справі № 369/16432/21 від 01.11.2023 щодо стягнення авансового платежу на користь [PERSON] у розмірі 362800 грн, що еквівалентно 10000 доларів США за офіційним курсом НБУ на час ухвалення рішення. Положеннями ст.\~611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Відповідно до умов попереднього договору сторони, сторони мали укласти Основні договори до 15.09.2019 року (неділя), що припадає на вихідний день. Згідно з ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Отже, починаючи з 17 вересня 2019 року у Відповідача виникає обов`язок щодо повернення авансового платежу, який стягнутий у справі № 369/16432/21. Враховуючи, що 16 вересня 2023 року є першим робочим днем (понеділок) за вихідним днем, тому позивачем вірно здійснено розрахунок 3% саме з 17 вересня 2019 року (період розрахунку з 17.09.2019 по 15.11.2023). Перевіривши розрахунок здійснений позивачем, суд приходить до висновку про вірність доданого розрахунку, що свідчить про наявність підстав для стягнення з [PERSON] 3% річних за період з 17.09.2019 по 15.11.2023 у загальному розмірі 45 325,15 грн. Судом встановлено, що заперечення Відповідача щодо невірності здійсненого Позивачами розрахунку не знайшли свого підтвердження. Також судом відхиляється можливість зменшення відсотків ст. 625 ЦК України через необґрунтованість такого клопотання. Суд враховує, що у разі спору щодо суми коштів, які мали бути повернуті, відповідач зобов`язаний повернути ту суму, яка погоджувалась сторонами, а щодо різниці визначити у судовому порядку. Натомість, перший позов поданий у 2019 році, а остаточне рішення було у листопаді 2023 року. І по даній справі, позов поданий у листопаді 2023 року, а судове рішення лише у вересні 2024 року. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Враховуючи засади розумності та справедливості, наявність встановлених фактів, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved