Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просив суд стягнути з останніх аліменти на його утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно. Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначив, що він народився [INFO] , на день подання позову йому виповнилось 61 рік та він є особою пенсійного віку, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] від 08 червня 2023 року. Єдиним його доходом є пенсія за віком, яка на день звернення до суду з позовом складає 3030 гривень 42 копійки, інших джерел доходу немає. Як вказав позивач, він є батьком [PERSON] та [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », які з ним не проживають, не спілкується та матеріально не підтримують, хоча позивач свої зобов`язання по їх утриманню до повноліття виконав, заборгованості зі сплати аліментів не має. На даний час позивач мешкає разом із своєю неповнолітньою донькою - [PERSON] , яка допомагає йому. [PERSON] зазначив, що пенсія, яку він отримує, не забезпечує йому необхідного мінімуму для проживання, оскільки частину пенсії він відразу після отримання віддає на сплату комунальних послуг, а сума, яка залишається є меншою ніж мінімальний прожитковий мінімум і її навіть не вистачає на харчування. Побутовими предметами першої необхідності позивач самостійно забезпечити себе не має можливості, тому вимушений просити деяких знайомих людей про допомогу. Крім цього, позивач вказав, що він є хворою людиною і має другу групу інвалідності. За останні три роки чимало коштів витратив на лікування. Так з 22 червня 2021 року по 06 липня 2021 року перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня», з 11 травня 2022 року по 23 червня 2022 року - на стаціонарному лікуванні у Державній установі «Національний інститут хірургії та трансплантології ім. О. О Шалімова», з 03 листопада 2022 року по 11 листопада 2022 року та з 25 січня 2023 року по 07 лютого 2023 року - на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Нововодолазька центральна районна лікарня», а з 16 січня 2023 року по 24 січня 2023 року - на стаціонарному лікуванні в Національній академії медичних наук України Державній установі «Інститут загальної та невідкладної хірургії імені В. Т Зайцева НАМН України». Враховуючи те, що позивач є непрацездатною особою, має скрутне матеріальне становище та необхідність у лікуванні, у нього відсутні інші джерела доходу, крім пенсії, вважає, що має право на отримання аліментів у розмірі 1/6 частки від доходу відповідачів щомісячно. Відповідно до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України представником відповідача, [PERSON] , - адвокатом Мякотою Т. М., яка діє на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії ВІ № 1193483 від 23 січня 2024 року, надано відзив на позовну заяву [PERSON] , що був зареєстрований за вхідним № 592/24-вх від 31 січня 2024 року, відповідно до якого представник відповідача зазначила, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Проте, сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання. Стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Представник відповідача зазначила, що звертаючись з позовом про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, [PERSON] зазначив про наявність у нього доходу у вигляді пенсії в розмірі 3030 гривень 42 копійки, що перевищує розмір прожиткового мінімуму встановленого з 01 січня 2024 року для осіб, що втратили працездатність, а саме 2361 гривень 00 копійок, та є більшим від загального показника прожиткового мінімуму встановленого з 01 січня 2024 року, а саме 2920 гривень 00 копійок. Крім того, на думку представника [PERSON] , позивачем не долучено до позовної заяви доказів про наявність чи відсутність у нього на праві власності нерухомого майна, фактичних витрат по сплаті комунальних послуг, наявності чи відсутності заборгованості зі сплати комунальних послуг, отримання субсидії або підтвердження відсутності права на отримання субсидії, витрат на утримання неповнолітньої доньки. Долучена до позовної заяви довідка про склад сім`ї є лише довідкою про зареєстрованих осіб за вказаною адресою та не підтверджує факту проживання неповнолітньої доньки разом із позивачем, оскільки неповнолітня донька позивача та відповідно сестра відповідача - [PERSON] , [INFO] , за вказаною позивачем адресою фактично не проживає, не перебуває на його утриманні, оскільки з початку військової агресії Російської Федерації проти України перебуває за кордоном разом із своєю матір`ю. На думку представника відповідача, долучені до позовної заяви виписки із медичної карти стаціонарного хворого та виписний епікриз із медичної карти стаціонарного хворого № 313 за 2021 - 2023 роки свідчать про наявність захворювань у позивача по справі, однак вони не підтверджують, що [PERSON] несе витрати на лікування та розмір таких витрат. Також представник відповідача вказала, що при визначенні розміру аліментів також необхідно враховувати матеріальній стан відповідача - [PERSON] , яка перебуває на утриманні свого чоловіка та має двох неповнолітніх дітей й зайнята доглядом за ними, оскільки в період воєнного стану останні навчаються онлайн і у неї відсутня можливість працевлаштуватися. Окрім іншого представник відповідача звернула увагу, що позивачем в позовній заяві не обґрунтована потреба в аліментах та необґрунтований розмір аліментів саме у 1/6 частині від доходу обох відповідачів, оскільки будь-яких доказів щодо розміру своїх витрат на харчування, лікування, утримання будинку тощо, обґрунтування наявності захворювань, що потребують витрат на придбання ліків, та що отримувана ним пенсія не забезпечує його потреб, позивачем не надано. З огляду на викладене представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Скориставшись правом, передбаченим статтею 179 Цивільного процесуального кодексу України, позивач на адресу суду надіслав відповідь на відзив [PERSON] , що був зареєстрований за вхідним №1508/24-вх. від 06 березня 2024 року, який надійшов до суду з порушенням строків на його подання та не містить клопотання щодо його продовження. У відповіді на відзив [PERSON] вважав, що посилання представника [PERSON] на ту обставину, що розмір його пенсії є вищим за прожитковий мінімум не можна брати до уваги, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2018 року у справі № 826/5661/16 визнано протиправними дії Кабінету Міністрів України із встановленням прожиткового мінімуму в Україні на 2016 рік без проведення і врахування результатів науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору продовольчих продуктів і набору послуг для встановлення прожиткового мінімуму всупереч вимогам статті 4 Закону України «Про прожитковий мінімум», розмір прожиткового мінімуму на 2023 - 2024 року встановлено аналогічним чином, як і на 2016 рік. [PERSON] також зазначив, що відповідно до квитанцій по наданню послуг з газопостачання, розподілу газу та електропостачання з січня 2023 року по лютий 2024 рік у нього відсутня заборгованість зі сплати комунальних послуг, проте він кожен місяць несе витрати по їх оплаті, субсидію та пільгу на оплату житлово-комунальних послуг не отримує. Крім того, позивач зазначив, що на даний час він не працює, наказом Відділу освіти, культури, молоді та спорту Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської ради № 47-к від 02 травня 2023 року, 02 травня 2023 року був звільнений за власним бажанням. Чеки не придбання ліків за 2021 - 2023 роки відповідач не зберіг, проте потребує прийняття препарату «Налбуфін» на постійній основі. Також [PERSON] звернув увагу, що [PERSON] посилається на своє скрутне матеріальне становище, але в той же час несе витрати на правову допомогу. Відповідач, [PERSON] , своїм правом на надання відзиву у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України не скористався. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області суду від 29 грудня 2023 року позовну [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач, [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити й у вступному слові стисло виклав зміст та підстави позову, надавши необхідні пояснення щодо них, які фактично відповідають змісту позовної заяви. Так [PERSON] посилаючись на те, що пенсія, яку він отримує не забезпечує необхідного мінімуму проживання. Сума, яка залишається після оплати комунальних послуг та придбання ліків ледь вистачає для життя, тому просив стягнути аліменти на його утримання з сина та дочки, які на його переконання зобов`язані його утримувати. У судову засіданні позивач також підтвердив, що він фактично не проживає з неповнолітньою донькою [PERSON] , яка наразі мешкає разом зі своєю матір`ю за кордоном, проте це не звільняє його повнолітніх дітей від обов`язку його утримувати. В подальшому у судові засідання [PERSON] не з`явився, хоча про дату, час і місце судових засідань повідомлявся у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового переказу, виплату поштового відправлення № 0690250902316, № 0690253672290. Так, згідно поштового переказу, виплату поштового відправлення № 0690253672290, судову повістку про виклик на 23 вересня 2024 року [PERSON] отримав завчасно 12 вересня 2024 року, однак про причини своєї неявки у судове засідання суд повторно не повідомив, оригінали або належним чином завірені копії письмових доказів у відповідності до приписів статті 95 Цивільного процесуального кодексу України не надав, ніяких клопотань на адресу суду не направляв. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання також не з`явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно та відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомила, ніяких заяв чи клопотань на адресу суду не направляла, однак скористалась правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника - адвоката Мякоту Тетяну Миколаївну. У судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Мякота Тетяна Миколаївна, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала у повному обсязі та у вступному слові надала пояснення аналогічні тим, що містяться у відзиві на позовну заяву. Так, адвокат звернула увагу суду, що позивач у свій час не надавав належної допомоги своєї дітям. Також [PERSON] не надав судові належних та допустимих доказів, що потребує матеріальної допомоги від повнолітніх дітей, оскільки розмір його пенсії перевищує розмір прожиткового мінімуму встановленого з 01 січня 2024 року для осіб, що втратили працездатність, та є більшим від загального показника прожиткового мінімуму встановленого з 01 січня 2024 року. Представник відповідача просила не брати до уваги відповідь на відзив [PERSON] та надані до нього додаткові докази, оскільки останні подані з порушенням процесуальних строків та позивач не заявляв клопотання щодо поновлення йому строку на надання відповіді на відзив, а надані позивачем докази були в нього ще до звернення з позовом до суду, але він у порушення приписів частини 2 статті 83 та частини 5 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України не надав їх разом із позовною заявою та не вказав причини ненадання доказів у встановлений законом строк. У судове засідання, призначене на 23 вересня 2024 року, представник [PERSON] - адвокат Мякота Тетяна Миколаївна не з`явилась, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлялась завчасно та у відповідності до приписів Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, адвокат Мякота Т. М. звернулась на адресу суду з клопотанням, що було зареєстроване за вхідним № 6869/24-вх. від 23 вересня 2024 року, відповідно до якого просила суд розгляд справи, призначений на 23 вересня 2024 року провести за її відсутності та відсутності [PERSON] , повідомивши, що відповідачем наданий відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти позовних вимог. Проти позовних вимог сторона відповідача заперечує у повному обсязі, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх вимог. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно та у відповідності до приписів статті 128 та частини 3 статті 240 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, ніяких заяв чи клопотань на адресу суду не направляв. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у відповідача - [PERSON] свідчать відповідна заява, подана її представником та долучена до матеріалів справи. Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В даному випадку сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, враховуючи наявні в матеріалах справи довідки поштового відділення про доставку судових повісток про виклик та розписки про отримання у суді повідомлень про місце, дату і час нового судового засідання. В даному випадку суд також бере до уваги позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18, в якій зазначено, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що сторони будучи завчасно належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, повторно, без зазначення причин свого неприбуття, не з`явились у судове засідання, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, а позивач та представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні їх вже надали, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за відсутності учасників процесу. Вислухавши пояснення та доводи позивача, пояснення представника відповідача - [PERSON] , всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують правовідносини, що виникли, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-\-зп). При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положення частини 2 статті 129 Конституції України визначають основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з частиною 1 статті 15 та частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. В даному випадку, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо обов`язку повнолітніх дітей утримувати свого батька та його виконання, які врегульовані нормами Конституції України та Сімейного кодексу України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина 8 статті 7 Сімейного кодексу України). Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Аналогічні приписи містяться й у частині 1 статті 202 Сімейного кодексу України, відповідно до якої повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Положення частини 3 статті 75 Сімейного кодексу України вказують, що непрацездатною вважається особа, яка досягла загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, про що зазначено у часині 4 статті 75 Сімейного кодексу України. Положеннями статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Тобто, непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Із матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , а отже останній відноситься до осіб пенсійного віку, що також підтверджено пенсійним посвідченням № [NUMBER] , виданим Пенсійним фондом України 08 червня 2023 року (а. с. 6). Згідно копії довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААВ № 685995 від 26 квітня 2023 року встановлено, [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, довічно (а. с. 5). З копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії № [NUMBER] , виданих повторно 06 жовтня 2023 року Харківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, убачається, що [PERSON] народився [INFO] у селищі міського типу Нова Водолага, Нововодолазького району Харківської області; [PERSON] народилась [INFO] у селищі міського типу Нова Водолага, Нововодолазького району Харківської області. Згідно вказаних свідоцтв про народження батьками [PERSON] та [PERSON] є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а. с. 8, 9). Згідно довідки про склад сім`ї № 04-05-29/333, виданої 03 серпня 2023 року Центром надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Харківської області встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та входять до складу сім`ї: [PERSON] , [INFO] (особисто) та [PERSON] , [INFO] (донька) (а. с. 10). Відповідно до копії довідки виконуючого обов`язки начальника Нововодолазького відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління юстиції І. Великородною вбачається, що 19 липня 2006 року було відкрите виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 20749 від 26 листопада 2003 року, виданого Нововодолазьким районним судом Харківської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі. 31 грудня 2008 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. З копії виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 9.8204, виданої Комунальним некомерційним підприємством Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» слідує, що [PERSON] проходив лікування у медичному закладі з 22 червня 2021 року по 06 липня 2021 року (а. с. 12). Відповідно до копії виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 002002/2022, виданої Державною установою «Національний інститут хірургії та трансплантології ім. О. О Шалімова» встановлено, що [PERSON] проходив лікування у медичному закладі з 11 травня 2022 року по 23 травня 2022 року (а. с. 13). З 03 листопада 2022 року по 11 листопада 2022 року та з 25 січня 2023 року по 07 лютого 2023 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Нововодолазька центральна районна лікарня», що підтверджується відповідними копіями виписок із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 7095 та № 740. Рекомендованого нагляд сімейного лікаря (а. с. 14, 15). З копії виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 313, виданої Державною установою «Інститут загальної та невідкладної хірургії імені В. Т Зайцева НАМН України» встановлено, що [PERSON] проходив лікування у медичному закладі з 16 січня 2023 року по 24 січня 2023 року (а. с. 15). Як убачається з копії наказу Відділу освіти, культури, молоді та спорту Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області від 02 травня 2023 року № 47-к «Про звільнення [PERSON] », [PERSON] звільнено з посади водія Відділу освіти, культури, молоді та спорту Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області 02 травня 2023 року за власним бажанням згідно статті 38 Кодексу Законів про працю України (а. с. 96). Відповідно до копії довідки про доходи № 6332963678948311, виданої 24 жовтня 2023 року Харківським приміським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, судом встановлено, що [PERSON] отримує пенсію за віком та сума пенсії за період з квітня 2023 року по вересень 2023 року (шість місяців) склала 18182 гривні 52 копійки, отримує пенсію у розмірі 3030 гривень 42 копійки на місяць (а. с. 7). Згідно довідки № 34, виданої 22 лютого 2024 року Відділом обслуговування громадян № 18 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, [PERSON] субсидію або пільгу на оплату житлово-комунальних послуг не отримує (а. с. 95). Разом із тим, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , 02 жовтня 2010 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківській області складено відповідний актовий запис з № 110 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка зазначено як « [PERSON] », дружини - « [PERSON] » (а. с. 44). У відповідача [PERSON] перебуває на утриманні двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 02 серпня 2011 року Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 29 серпня 2016 року Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області (а. с. 45, 46). Відповідно до копії Витягу № 28 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого Центром надання адміністративних послуг Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області, [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Разом із [PERSON] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а. с. 47). З копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного 22 січня 2024 року депутатом Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківською області Долею І. П. у присутності сусідів - [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , [INFO], мешкає у будинку свого чоловіка за адресою: [ADDRESS] , та має наступний склад сім`ї: чоловік - [PERSON] , [INFO], син - [PERSON] , [INFO], донька - [PERSON] , [INFO]. Родина підсобного господарства не веде, транспортні засоби відсутні, чоловік - приватний підприємець, діти - навчаються у Станичненському ліцеї. Комісія встановила, що [PERSON] не працює, знаходиться на утриманні свого чоловіка [PERSON] , на час обстеження домогосподарка, виховує двох неповнолітніх дітей (а. с. 48). Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 363563688, сформованої 29 січня 2024 року, [PERSON] має на праві приватної власності земельну ділянку, площею 0,25 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2439359463233), земельну ділянку площею 0, 12 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2418977063233) та земельну ділянку площею 2 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 582018863242) (а. с. 49 - 50). Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з І кварталу 2022 року по ІІІ квартал 2023 року, [PERSON] отримувала заробітну плату лише у січні 2022 року у сумі 7500 гривень 00 копійок та у лютому 2022 року у сумі 9016 гривень 38 копійок. Інформації щодо отримання будь-якого доходу за період з березня 2022 року по ІІІ кварталу 2023 року (включно) не має (а. с. 66 - 67). Також із наданих [PERSON] , з порушення процесуального строку на надання доказів, копій квитанцій по газопостачанню, розподілу природного газу та електропостачанню за період з січня 2023 року по лютий 2024 року, встановлено, що у позивача відсутня заборгованість зі сплати комунальних послуг; у сукупності [PERSON] витрачає на комунальні послуги не більше 900 гривень на місяць (а. с. 86 - 94). Як вже зазначалось, у частині 1 статті 202 Сімейного кодексу України визначений обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Приписами статті 205 Сімейного кодексу України визначено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Пленум Верховного Суду України у пункті 21 своєї Постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ одо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 Сімейного кодексу України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 Сімейного кодексу України). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 Сімейного кодексу України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Отже, необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є, зокрема, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Відтак, потреба у матеріальній допомозі ставиться в залежність від розміру державного утримання і від прожиткового мінімуму. Як вбачається з матеріалів справи позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що він втратив працездатність, відноситься до осіб з інвалідністю ІІ групи, хворіє, у зв`язку з чим періодично проходить лікування у медичних закладах, отримує пенсію за віком, якої не вистачає на забезпечення його потреб, купівлі ліків, їжі, приватних речей, одягу, вирішення побутових питань, утримання житла. При цьому, будь-яких належних та допустимих доказів щодо розміру своїх витрат на харчування, лікування, утримання будинку тощо, та те, що отримувана ним пенсія позбавляє його можливості бути забезпеченими за рівнем життя не нижче від встановленого прожиткового мінімуму виходячи з приписів статті 46 Конституції України, позивачем не надано. Так, як убачається із наданих [PERSON] доказів за період з січня 2023 року по лютий 2024 року останній на сплату комунальних послуг витрачає не більше 900 гривень на місяць (а. с. 86 - 94), на придбання ліків за період з грудня 2023 року по лютий 2024 року позивач у сукупності потратив 1334 гривні 60 копійок, що у середньому складає 445 гривень 00 копійок на місяць (а. с. 98). Разом із тим, з копії довідки про доходи № 6332963678948311, виданої 24 жовтня 2023 року Харківським приміським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, вбачається, що [PERSON] отримує пенсію за віком та сума пенсії за період з квітня 2023 року по вересень 2023 року (шість місяців) склала 18182 гривні 52 копійки, тобто позивач отримує пенсію у розмірі 3030 гривень 42 копійки на місяць (а. с. 7). Згідно зі статтею 7 Закону України від 22 жовтня 2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з 1 січня 2023 року складав 2093 гривні 00 копійок, а розмір прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становив з 1 січня 2023 року - 2589 гривень 00 копійок. Відповідно до статті 7 Закону України від 09 листопада 2023 року № 3460-ІХ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з 1 січня 2024 року складає 2361 гривня 00 копійок, а прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2024 року становить 2920 гривень 00 копійок. Отже, в даному випадку позивач у справі - [PERSON] отримував у 2023 року пенсію за віком, розмір якої вище за розмір мінімального прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та є більшим за прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, встановлених Законами України від 22 жовтня 2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та від 09 листопада 2023 року № 3460-ІХ «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Із викладеного вбачається, що матеріальне становище [PERSON] є цілком достатнім для забезпечення основних потреб. Як вже зазначалось позивачем не надано жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, які він несе та які перевищують розмір отриманої ним пенсії, й те, що його пенсія не забезпечує потреб на харчування, лікування тощо. Не надано й доказів того, що матеріально-побутові умови проживання позивача нижчі за визначені законом стандарти. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 27 жовтня 1993 року у справі «DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS» (заява № 14448/88, § 33) зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 зробила правовий висновок, відповідно до якого принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. В даному випадку суд погоджується з тим фактом, що позивач є непрацездатним та особою з інвалідністю ІІ групи, дійсно має ряд захворювань, які передбачають матеріальні витрати, однак [PERSON] у порушені свого процесуального обов`язку не доведено належними та допустимими доказами факту потреби у додатковій матеріальній допомозі, що виключає можливість застосування частини 1 статті 202 Сімейного кодексу України та покладення на відповідачів обов`язку утримувати свого батька. Доказів понесення витрат на сплату комунальних послуг та лікування, які перевищують дохід позивача, що ставило б його у скрутне матеріальне становище суду не надано, а сам факт встановлення групи інвалідності, проходження періодичного медичного обстеження чи лікування не свідчить про витрати на лікування у розмірі, що перевищає отриманий позивачем дохід у вигляді пенсії. При цьому суд наголошує, що участь повнолітніх дітей у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, є окремим обов`язком повнолітніх дітей, встановленим статтею 205 Сімейного кодексу України, і не пов`язана з обов`язком повнолітніх дітей утримувати батьків, встановленим статтею 202 Сімейного кодексу України. Для стягнення додаткових витрат на батьків з повнолітніх дочки, сина необхідно довести і підтвердити доказами наявність вже проведених витрат, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю. Враховуючи, що сам по собі факт непрацездатності батька не зумовлює виникнення у дітей обов`язку його утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги, та те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності потреби у наданні матеріальної допомоги зі сторони доньки та сина, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України від 08 листопада 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Разом із тим, у пункті 9 частини 1 статті 5 Закону України від 08 листопада 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. В даному випадку [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, а отже в силу вищенаведеної норми права, від сплати судового збору останній звільняється, тому судові витрати у цій справі відповідно до приписів статті 141 Цивільного процесуального кодексу України компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на вище викладене,

Outcome: dismissed