Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~у вересні 2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просив визнати набуття за ним права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] ) за набувальною давністю. \~ \~ \~ \~Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 30 вересня 2003 року до тепер йому належить за законом житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , набутий в порядку спадкової трансмісії, який належав його дружині [PERSON] , яка померла [INFO] . Будинок вона успадкувала від своєї матері [PERSON] за заповітом, складеним нею 07.02.1998, за яким усе своє майно вона заповіла [PERSON] та [PERSON] порівну, який вона набула до шлюбу з другим чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] . \~ \~ \~ \~Вважає себе добросовісним набувачем з 30 вересня 2003 року, оскільки продовжує ним володіти відкрито, безперервно і до тепер, правомірність чого було встановлено рішенням Золочівського районного суду від 28 травня 2013 року. Необхідність звернення до суду зумовлена неможливістю одержати свідоцтво про право на спадщину за законом на таке не з його вини, оскільки Четверта Львівська державна нотаріальна контора не визнає господарську книгу за 1958-1960 рр. [PERSON] як правовстановлюючий документ, як підставу для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Тому вважає, що саме набувальна давність є законним способом для вирішення цього питання. У відзиві на позовну заяву, відповідачі висловили свої заперечення. Зазначили, що будинок, на який просить визнати право власності за набувальною давністю позивач, належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/3 частині будинку на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданими державним нотаріусом П`ятої Львівської державої нотаріальної контори Кіріловою Т.М., зареєстрованими в реєстрі за №№ 3-2093, 3-2105, 3-2081. Вказане підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №368516652 від 05.03.2024. Спірний будинок був оформлений на [PERSON] діда [PERSON] та [PERSON] і тестя [PERSON] , на підставі рішення Підгайчиківської сільської ради № 58 від 28.10.2003 р. «Про оформлення права власності на житловий будинок, що знаходиться в селі Підгайчики Золочівського району Львівської області громадянина [PERSON] ». Свідоцтво від 25.11.2003 року було зареєстроване у Золочівському МБТІ. Згодом після смерті [PERSON] в порядку спадкування будинок перейшов до дочки [PERSON] , а після її смерті до теперішніх власників відповідачів у справі. Зазначають, що спір щодо належності будинку уже був предметом судового розгляду у трьох справах: №1310/1784/2012, №445/2464/14-ц, №463/6540/20. Покликання позивача про нібито два різних будинки, є помилковим, оскільки мова йде про той самий будинок, який належить відповідачам та про які йшла мова у вищезазначених справах. Позивач у судове засідання 10 вереесня 2024 року не з`явився, однак\~24 липня 2024 року подав клопотання, в якому просив суд розгляд справи\~проводити без його участі, на підставі наявних документів. Представник відповідачів та відповідачі в судове засідання 10 вересня 2024 року не з`явилися, 31 липня 2024 представник відповідачів подав до суду клопотання, в якому просить судові засідання проводити без участі відповідачів (їх представників), з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відмовити у задоволенні позову у повному обсязі У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81, частині четвертій статті 82 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що спірний житловий будинок та земельна ділянка для його обслуговування розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних по господарського обліку, дане будинковолодіння рахувалось за [PERSON] , як головою господарства, та її дітьми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Окрім цього, в подальшому до даних по господарського обліку вписано [PERSON] [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] народилась [INFO] в с. Підгайчики Золочівського району Львівської області, її батьками були [PERSON] та [PERSON] . 04 вересня 1982 року [PERSON] одружилась із [PERSON] , після чого її прізвище змінено на Знак. Батьками [PERSON] є [PERSON] і [PERSON] . За життя [PERSON] , яка померла [INFO] , склала заповіт від 05 лютого 1998 року, за яким усе своє майно заповіла у рівних частках своїм донькам [PERSON] та [PERSON] (дружині позивача). Даний заповіт складений нею 07.02.1998 року, посвідчений секретарем Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області та зареєстрований в реєстрі за №14. Заповіт [PERSON] не змінювався та не скасовувався. [PERSON] (дружина позивача) померла [INFO] , але за життя для оформленням своїх спадкових прав після смерті матері ( [PERSON] ) до нотаріуса не зверталась, проте спадщину прийняла шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном. Факт належного прийняття [PERSON] спадщини померлої матері встановлено рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28.05.2013 року, яке набрало законної сили у справі 1310/1784/2012. Зазначеним судовим рішенням також встановлено, що [PERSON] вправі претендувати на ту частину спадщини, яка мала б належати його дружині і яку вона не встигла оформити на своє ім`я після смерті своєї матері [PERSON] , в порядку ч. 1 ст. 551 ЦК України (в редакції 1963 року), тобто в порядку спадкової трансмісії. Як наслідок, рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28.05.2013 року встановлено порушення спадкових прав [PERSON] , в частині спадкування земельних ділянок, що належали [PERSON] , а тому визнано частково недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в частині що стосуються земельних ділянок. [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї дружини [PERSON] , оскільки вступив у володіння та управління спадковим майном. Рішення виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради від 28 жовтня 2003 року № 58 вирішено оформити право власності [PERSON] на спірний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі цього рішення 25 листопада 2003 року виконавчим комітетом Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області [PERSON] видано свідоцтво про право власності на спірний будинок. Право власності на спірне майно зареєстровано за [PERSON] в реєстрі нерухомого майна, що засвідчується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 2093026 від 25.11.2003 року, виданого Золочівським міжрайонним бюром технічної інвентаризації. [PERSON] помер в січні 2006 року. За життя він склав заповіт, яким усе належне йому майно заповів в рівних частинах дружині позивача [PERSON] , яка померла раніше спадкодавця, та її сестрі [PERSON] . [PERSON] успадкувала спірний житловий будинок після смерті [PERSON] , її право власності на такий засвідчується свідоцтвом про право на спадщину за законом зареєстрованого в реєстрі за №1291, та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №1285, що видані державним нотаріусом Золочівської державної нотаріальної контори 12.05.2008 року Рішенням Підгайчиківської сільської ради від 05 серпня 2008 року № 340 [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,46 га, з яких: 0,25 га для обслуговування спірного житлового будинку та 0,21 га для ведення особистого селянського господарства. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] Спадкоємцями майна померлої [PERSON] є її чоловік [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] . Оскільки померла [PERSON] заповіту не залишила, спадкування ними здійснено за законом. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] успадкували спірне будинковолодіння після смерті [PERSON] , по 1/3 частині кожен, що засвідчується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом, зареєстрованих в реєстрі за №3-2081, 3-2093 та 3-2105, що видані 15.07.2011року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори. Із витягів про державну реєстрацію прав від 28.09.2011 року, право власності відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на спірне майно зареєстровано в реєстрі нерухомого майна, підставою виникнення права власності вказано вище перелічені та оскаржувані позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивач зазначав, що він має право на спадкування спірного майна, яке належало його дружині [PERSON] . Ці обставини підтверджено рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року у справі № 1310/1784/12, яке набрало законної сили. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі №445/2464/14-ц за позовом [PERSON] до Золочівського МБТІ, Золочівської державної нотаріальної контори Львівської області, П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними рішень сільської ради, свідоцтва про право власності, витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно, визнання свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом такими, що втратили чинність, зобов`язання вчинити дії відмовлено у задоволенні позову [PERSON] . Верховний суд своє рішення обґрунтовував тим, що суди частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину, не врахували преюдийційні обставини встановлені рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року у справі № 1310/1784/2012. Зокрема, цим рішенням встановлено відсутність підстав для визнання недійсними свідоцтв від 12 травня 2008 року про право на спадщину, які були видані [PERSON] (щодо прав на будинок), а також для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину (щодо прав на будинок), які були видані П`ятою львівською державною нотаріальною конторою 15 липня 2011 року [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Окрім того, суд зазначив, що вимоги [PERSON] про скасування рішення виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради від 28 жовтня 2003 року № 58 про оформлення права власності на житловий будинок [PERSON] та рішення Підгайчиківської сільської ради від 05 серпня 2008 року № 340 про передачу у власність земельних ділянок [PERSON] з моменту їх прийняття є неефективним способом захисту, оскільки на їх підставі вже видані свідоцтва про право власності і вони не визнанні недійсними за результатами розгляду Золочівським районним судом Львівської області справи № 1310/1784/2012, рішення в якій набрало законної сили. У справі №463/6540/20 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до відповідачів: Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування постанови нотаріуса, підтвердження права власності та відсутності підстав для набуття права власності, Верховний Суді змінюю чи мотиви судового рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , виходив з того, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права. Зокрема Верховний Суд зазначив, що ефективним способом захисту права є віндикаційний позов до осіб, за якими зареєстровано право власності на спірний житловий будинок, а не позов про скасування постанови державного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, по 1/2 частки на спірний будинок, підтвердження права власності [PERSON] на спірний будинок та підтвердження відсутності у [PERSON] підстав для набуття ним права власності на спірний будинок. У Постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року, по справі 463/6540/20 зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі статті 82 ЦПК України, дійшли висновку про встановлення рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 травня 2013 року у справі № 1310/1784/2012 факту належності спірного житлового будинку на праві власності [PERSON] , а не його покійній дружині [PERSON] , дочкою якої від першого шлюбу була дружина апелянта [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] , дітьми яких є позивачі [PERSON] та [PERSON] , та відмовили у задоволенні позову Положеннями ч. 4, 5 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Звертаючись до суду з означеним позовом та обираючи відповідний спосіб захисту, позивач просив застосувати до спірних правовідносин норми права, які врегульовують питання набуття права власності за набувальною давністю. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. В постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21) вказано, що враховуючи положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Встановлені судами обставини свідчать про те, що позивач була обізнана про те, що власником квартири, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був померлий громадянин, тому не можна вважати володіння позивачем квартирою, яка залишилась після його смерті добросовісним. Смерть та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. В постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 740/3305/20 (провадження № 61-5786св21) зазначено, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність визначених статтею 344 ЦК України правових підстав для задоволення позову, оскільки власником 2/5 частин у праві власності на спірний житловий будинок була покійна громадянка, матеріали справи не містять підтвердження, що вона відмовлялася від належного їй нерухомого майна; за життя покійна громадянка склала заповіт на доньку позивача, яка спадщину своєчасно не прийняла. Ці обставини були відомі позивачу. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доводи касаційної скарги про те, що позивач більше 10 років добросовісно, відкрито та безперервно володів спірним майном, робив ремонт та реконструкцію будинку, сплачував комунальні послуги та податок на землю, а тому є всі підстави для визнання за ним права власності на 2/5 частки спірного житлового будинку за набувальною давністю, безпідставні, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Сам по собі факт користування позивачем будинком та проведення ремонтних робіт у ньому не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з позовної заяви, позивачу були відомі всі обставини, щодо власника житлового будинку ( [PERSON] ), а в подальшому в порядку спадкування за законом - її чоловік [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] , тобто відсутні підстави вважати, що позивач не знав і не міг знати, що володіє чужою річчю. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знав, хто є власником. Сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Оскільки позивачу достовірно за весь час користування і володіння будинком по [ADDRESS] (колишня 38) було відомо, що даний будинок не належав його дружині [PERSON] , оскільки право власності на такий нею не оформлялось, оскільки для оформленням своїх спадкових прав після смерті матері до нотаріуса не зверталась, хоча спадщину прийняла шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, а тому позивач не є добросовісним набувачем так як володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Як свідчать матеріали справи, позивач користувався будинком після смерті своєї дружини (30 вересня 2003 року), яка також користувались цим будинком, вважаючи своєю власністю, належним чином не оформивши таких прав. І хоча стороною позивача підтверджено відкритість і безперервність користування спірним будинком, однак враховуючи те, що немає однієї із обов`язкових умов набуття права власності за набувальною давністю - добросовісність, бо він ним користується, як спадковим майном яке він не успадкував у визначеному законодавством порядку, то відповідно за обставин встановлених судом під час розгляду даної справи, за позивачем не можна визнати право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Окрім того, оскільки рішення виконавчого комітету Підгайчиківської сільської ради від 28 жовтня 2003 року № 58 про оформлення права власності на житловий будинок за [PERSON] , на підставі якого в подальшому виконавчим комітетом Підгайчиківської сільської ради Золочівського району Львівської області видано свідоцтво про право власності на спірний будинок, є чинним, то відповідно підстави вважати, що [PERSON] добросовісно користувався протягом тривалого часу спірним будинком, відсутні. Аргументи позивача на те, що мова йде про два різних будинки, один, що належав [PERSON] , який успадкували [PERSON] і відповідачі у справі, а інший навпроти через дорогу на цій же вулиці Підліса, у якому до шлюбу з [PERSON] проживав [PERSON] (кругла сирота) разом зі своєю одинокою стрийною (дружиною брата його батька), який їм належав, та які були неправильно зареєстровані за однією і тією ж адресою: [ADDRESS] , а 30 липня 2019 року юридична адреса будинку [PERSON] змінена на [ADDRESS] , суд відхиляє з огдяду на те, що Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2022 року у справі 463/6540/20 дійшов висновку, що це не відповідає дійсності. Суд зауважує, що якщо б це були два різні будинки, то визначаючи коло відповідачів, позивач навряд чи звертався саме до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за якими зареєстроване право власності в порядку спадкування за законом. Як свідчать матеріали справи, площа спірного будинку, на який просить визнати право власності за набувальною давністю повністю збігається з площею будинку, який належить відповідачам у справі, що спростовує твердження позивача про наявність нібито двох різних будинків. За таких обставин, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, врахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивач не є добросовісним набувачем та безтитульним набувачем спірного нерухомого майна протягом 10 років, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, встановивши відсутність у позивача підстав для набуття права власності саме за набувальною давністю на будинок, суд приходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю такого. Частина 1 статті 133 Цивільно процесуального кодексу України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що суд прийшов висновку про відмову в задоволенні позову, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених ним витрат на оплату судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed