Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

30.04.2024 року [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивує тим, що 28.08.1993 року позивач з відповідачем зареєстрували шлюб. В період шлюбу було придбано транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, який був зареєстрований за відповідачем. Транспортний засіб знаходиться у розпорядженні відповідача, яка вільно ним користується. На даний час шлюб між сторонами припинено. Транспортний засіб є річчю неподільною, транспортним засобом користується відповідач, тому доцільно транспортний засіб залишити у відповідача зі стягненням з неї грошової компенсації на користь позивача. Вартість транспортного засобу марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, визначена згідно звіту про вартість колісного транспорту від 12.04.2024 року становить 488\~890 грн. Позивачем понесені судові витрати на надання правничої допомоги у розмірі 8\~000 грн. Позивач розраховує понести витрати на надання правничої допомоги у загальному розмірі 18\~000 грн. Просить суд визнати спільним сумісним майном подружжя транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] . В порядку поділу спільного майна подружжя, припинити право спільної сумісної власності на транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] . Визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в якості компенсації вартості частини транспортного засобу марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] , грошові кошти у розмірі 244\~450 грн. Стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою суду від 02.05.2024 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження, справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання з викликом сторін, відповідачу запропоновано подати відзив на позов. 15.05.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки у період шлюбу було придбано два автомобіля та вона з позивачем домовилася в усній формі про те, що автомобіль марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] , залишається у її володінні та користуванні. Позивачу залишається у користуванні автомобіль Renault Magnum, тип спеціалізований вантажний сідловий тягач, 2002 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Вона у нотаріуса надала довіреність, згідно якої уповноважила позивача до експлуатації та розпорядження автомобілем. Також вона з позивачем домовилися між собою, що у позивача залишиться земельна ділянка, яка придбана у період шлюбу у 2002 році, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та усю побутову техніку. Крім того, частину грошових коштів на придбання автомобіля марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] , у 2019 році надала її матір [PERSON] . Відповідач не погоджується з висновком про вартість майна, оскільки автомобіль не було оглянуто. Також на її утриманні знаходиться спільна з позивачем дитина [PERSON] , яка хоч і є повнолітньою, але продовжує навчання. Тому вважає, що за вказаних обставин, вона повністю вже розрахувалася з позивачем в якості компенсації частини транспортного засобу марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] . 21.05.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач не погоджується з аргументами, викладеними у відзиві. Договір про поділ майна подружжя повинен бути письмово та нотаріально посвідченим та стосуватися саме спільного майна. Усні домовленості стосувалися ні транспортного засобу Renault Magnum, а транспортного засобу [NUMBER] . Починаючи з 2006 року позивач був зареєстрований як ФОП. Транспортний засіб MAN, марки TGA18.460, VINWMAH05ZZZ1M332765, був придбаний позивачем для роботи, проте право власності оформлено на тещу позивача [PERSON] , з метою зберегти субсидію на комунальні послуги. Цей транспортний засіб був куплений частково за спільні кошти подружжя, а частково за кошти, позичені позивачем у [PERSON] . 25.04.2016 року [PERSON] надала генеральну довіреність на відповідача. Оскільки зазначений автомобіль юридично не є спільною сумісною власністю подружжя, усні домовленості про поділ майна подружжя не мають значення. На даний час цей транспортний засіб перебуває у користуванні відповідача. Транспортний засіб Renault Magnum перебував у вкрай поганому стані та не міг їздити, був проданий 24.06.2023 року за ціною 10\~000 грн. Земельна ділянка не є спільною власністю подружжя. Також заперечує, що на придбання автомобіля Mitsubishi Pajero, 2008 року випуску, [PERSON] надавала грошові кошти. Відповідачем не надано належних та достовірних доказів, які б спростовували те, що цей автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя. Спільна їх дитина є повнолітньою, навчається дистанційно, працевлаштована та не потребує матеріальної допомоги. Відповідач не надала інших доказів на спростування розміру ринкової вартості автомобіля, не зверталася із клопотанням про призначення судової експертизи, не надала іншого звіту про оцінку транспортного засобу. Таким чином, не спростувала визначений у висновку оцінювача розмір ринкової вартості спірного майна. Ухвалою суду від 30.05.2024 року витребувано від Територіального сервісного центру № 6350 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області відомості стосовно дати придбання та дати продажу транспортного засобу марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] та копії документів, на підставі яких здійснено державну реєстрацію транспортного засобу. Ухвалою суду від 18.06.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив позов задовольнити, заперечував проти усної домовленості між сторонами щодо поділу двох транспортних засобів, оскільки відсутній в матеріалах справи письмовий договір, який нотаріально посвідчений, тому вважає, що домовленості не має. Зазначив, що транспортний засіб перебуває у володінні відповідача. Транспортний засіб є неподільною річчю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки між сторонами була домовленість щодо поділу майна, відповідач виконала умови домовленості, надала довіреність позивачу на автомобіль Renault Magnum, тому вважає, що сторони поділили між собою автомобілі. Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як передбачено\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1\~ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2\~ст. 78 ЦПК України). Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~ст. 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно\~ст. 69 ч. 1 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Судом встановлено, що 28 серпня 1993 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 9). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований 06.08.2019 року за відповідачем [PERSON] (а.с. 19-21). Згідно відповіді Територіального сервісного центру № 6350 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумських областяхна запит від 05.09.2024 року на момент підготовки відповіді транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, зареєстрований за [PERSON] (а.с. 139-140). Згідно звіту про вартість колісного транспорту ринкова вартість транспортного засобу марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] , становить 488\~900 грн. (а.с.26-30). Суд зазначає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4\~ст. 65 СК України). Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Відповідно до\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно ч. 7\~ст. 57 СК України\~якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~ст. 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Норма\~ст. 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і за кошти подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Проте, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям. Згідно\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. Предметом спору є транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] . Судом встановлено, що в період шлюбу сторонами було придбано транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який було зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Сторони у судовому засіданні не заперечували, що спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу позивача та відповідача по справі. На даний час спірний автомобіль знаходиться у відповідача в його користуванні.\~ Суд не приймає посилання відповідача на те, що спірний автомобіль був придбаний частково за особисті кошти її матері, оскільки у судовому засіданні не доведено це належними та допустимими доказами. Будь яких інших доказів стосовно придбання автомобіля за особисті кошти відповідача чи позивача суду не надано. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності майна набутого у шлюбі. Таким чином, судом встановлено, що спірний транспортний засіб був придбаний в період шлюбу, та джерелом його набуття були спільні кошти подружжя. Суд не бере до уваги письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 54-57) з наступних підстав. За приписами ст.ст.12, 81, 89 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини третя, четверта статті 4 ЦПК України). Відповідачем до відзиву на позовну заяву надано суду письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , однак суд не приймає їх до уваги, оскільки вказані свідки судом безпосередньо не допитувалися в судовому засіданні. Згідно пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Порядок допиту свідків, встановлений статтею 230 ЦПК України і передбачає безпосередню дачу пояснень свідками в суді з попередженням їх про відповідальність за дачу неправдивих показань. За правилами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку встановленого законом. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З наведених міркувань, письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які додані до відзиву на позовну заяву на підтвердження домовленості добровільно розподілити майно не є свідченням наданими в порядку ЦПК України. \~Тому, письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на думку суду, не можна вважати належними, достатніми та такими, що беззаперечно підтверджують обставини у справі, про які заявляє відповідач, в розрізі положень ст.ст. 77, 79-80 ЦПК України. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що між сторонами була домовленість про розподіл спільного сумісного майна, за якою спірний автомобіль залишався у власності відповідача, відповідачем суду не надано, а представник позивача вказану обставину у судовому засіданні заперечує. Суд розглядає цивільні справи на принципах диспозитивності та змагальності. Відповідачка не подавала зустрічного позову про розподіл іншого, зазначеного нею у відзиві на позов, спільного (на її думку) майна подружжя. Відповідачкою не доведений факт існування між сторонами домовленості щодо поділу спільного майна подружжя. Враховуючи те, що автомобіль було придбано у період шлюбу за спільні кошти подружжя, то необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] . Розглядаючи позовні вимоги в частині поділу майна подружжя та стягнення вартості частини транспортного засобу, суд приходить до наступного. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України\~(частина четверта\~статті 71 СК України). При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Разом із цим, право співвласника на виділ частки зі спірного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок іншого співвласника сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається із дійсної вартості майна на час розгляду справи. Обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимогу про виділ частки, і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставить право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників й мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. Матеріали справи не містять відомостей про те, що між сторонами укладався шлюбний договір, наявність домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, укладення між сторонами договору про поділ спільного майна. Відповідач під час розгляду справи не спростував презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не надав суду доказів того, що спірний автомобіль є його особистою приватною власністю. Відтак, транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] , який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, підлягає поділу. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь вартість частини вказаного автомобіля, як спільного сумісного майна подружжя, у розмірі 244 450 грн. \~ \~ \~ \~Оскільки транспортний засіб є неподільною річчю, автомобілем користується відповідач по справі та транспортний засіб знаходиться у володінні відповідача, то суд приходить до висновку, що поділити майно необхідно наступним чином: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] та припинити право спільної сумісної власності на транспортний засіб. Позивач, як на підставу визначення вартості автомобіля, посилався на\~звіт про вартість колісного транспорту ФОП « [PERSON] », згідно якого ринкова вартість транспортного засобу марки Mitsubishi, модель Pajero, 2008 року випуску, VIN кузова [NUMBER] , об`єм двигуна 2972 см3, реєстраційний номер [NUMBER] , становить 488\~900 грн. Відповідач у судовому засіданні не спростовував вартість оцінки транспортного засобу. Відповідач своїми процесуальними правами розпорядився на власний розсуд, будь-яких належних та допустимих доказів того, що вартість частини спірного автомобіля складає іншу суму, аніж 244\~450 грн., суду не надано, будь-яких клопотань, у тому числі щодо призначення відповідної судової експертизи щодо визначення вартості спірного автомобіля, відповідачем не заявлялося. Таким чином, при визначенні вартості спірного автомобіля суд бере до уваги дійсну ринкову вартість автомобіля, визначену у звіті про вартість майна колісного транспорту від 12.04.2024 року суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] , наявного у матеріалах справи. Враховуючи, що ринкова вартість оцінки автомобіля становить 488\~900 гривень, то 1/2 спільної частки вартості автомобіля становить 244 450 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошової компенсації в розмірі 244 450 грн. в рахунок вартості 1/2 частини автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2444 грн. 50 коп. (а.с. 1), тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2\~444 грн. 50 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved