Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , в якому просить: 1) встановити факт його спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з січня 1998 року по 04 жовтня 2023 року; 2) визнати спільною сумісною власністю: будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль Renault Megane Scenic, ідентифікаційний номер [NUMBER] , 2004 року випуску; бойлер Atlantic; кухонні меблі; м`який куточок та два дивани; три телевізори; пральну машину Diamond; два доїльні апарати; дровокол; млин; корморізку; дві газових плити; газовий котел; твердопаливний котел; холодильник Atlant; насосну станцію; 3) стягнути з відповідачки [PERSON] грошову компенсацію 1/2 вартості спільного автомобіля RenaultMeganeScenic, ідентифікаційний номер [NUMBER] , 2004 року випуску, що становить 88205 грн.; 4) виділити йому із спільної сумісної власності наступне майно: один телевізор; дровокол; млин; корморізку; одну газову плиту; один диван; один доїльний апарат. 5) виділити [PERSON] із спільної сумісної власності наступне майно: бойлер; кухонні меблі; м`який куточок та один диван; два телевізори; пральну машину Diamond; один доїльний апарат; одну газову плиту; газовий котел; твердопаливний котел; холодильник Atlant; насосну станцію; 6) стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати. \~ \~ \~ \~ В\~обґрунтування позовних\~вимог позивач\~ [PERSON] \~зазначив,що в період часу з січня 1998 року по 04 жовтня 2023 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , при цьому вони мали спільний бюджет, спільно вели побут, проживали в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В період спільного проживання він постійно працював, що підтверджується копією трудової книжки, тобто мав доходи, які використовувалися для забезпечення сім`ї. Водночас, як стверджує позивач, відповідачка не працювала, а у 2012 році, по досягненню віку, вийшла на пенсію. З відповідачкою вони займалися підсобним господарством, утримували худобу та сільськогосподарську продукцію реалізовували на ринку. Крім того, позивач вказав, що у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , він зареєструвався 12.02.2002. Зазначений будинок на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 06.11.2000 належить відповідачці [PERSON] . На момент, коли він почав проживати з відповідачкою, як сім`я, а саме у 1998 році, в спірному будинку були зведені лише стіни та зроблено дах, а поряд з будинком була збудована літня кухня. У подальшому, за спільні кошти, за твердженнями позивача, він із відповідачкою, проживаючи у літній кухні, будували зазначений будинок, оскільки фактично він не був придатний для проживання. На переконання позивача, стосунки у нього та відповідачки були сімейними, так як вони спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, за час спільного проживання набули відповідне майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Крім того, позивач зазначив, що у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , він зареєструвався 12.02.2002, а 07.08.2023 за заявою [PERSON] його знято з реєстрації місця проживання за вказаною адресою без його згоди. Також, у серпні 2021 року він із відповідачкою за 6000 доларів США купили автомобіль Renault Megane Scenic, ідентифікаційний номер [NUMBER] , який 14.08.2021 був зареєстрований за [PERSON] . Із Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів йому стало відомо, що відповідачка 04.10.2023 змінила реєстрацію придбаного ними транспортного засобу, на невідому йому особу. На переконання позивача, спірний автомобіль з метою уникнення його поділу, відповідачка фіктивно переоформила на когось із близьких родичів, при цьому згоди на відчуження автомобіля він не давав. Оскільки, у позасудовому порядку сторони не досягли домовленості щодо поділу спільно нажитого майна, тому позивач за захистом своїх прав звернувся до суду. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 13.12.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання. 03.01.2024 року представник відповідачки [PERSON] адвокат Порхун О.П. надала суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі, вказуючи на те, що відповідачка вважає позов необґрунтованим, а факти, викладені в позовній заяві, не відповідають дійсності з огляду на таке. Зокрема, відповідачка стверджує, що позивач дійсно проживав у її будинку, але з 2002 року, а не з 1998 року, як зазначає у позові. При цьому, спільного бюджету у них ніколи не було, бо у кожного були свої окремі грошові кошти та витрати. Да майна, на яке претендує позивач, він не має жодного відношення. Так, зокрема, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , як стверджує відповідачка, побудований за її кошти і ще до того, як позивач перейшов до неї проживати, про що свідчить рішення виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 25.10.1994 № 47 про надання дозволу на індивідуальне житлове будівництво в місті Тетієві, технічний паспорт на будинок, виготовлений 27.05.1999, та договір про тимчасове користування електричною енергією без приладів обліку від 18.12.1999. Крім того, відповідачка зазначила, що все майно, що є в її будинку, придбане або за особисті її кошти, або подароване їй рідними. Із сум отриманих доходів у вигляді пенсії, на переконання відповідачки, позивач не зміг би здійснювати будівництво чи хоча б ремонт житла, або купувати побутові речі чи автомобіль. Щодо придбаного автомобіля Renault, як стверджує відповідачка, позивач не має жодного відношення, оскільки він придбаний особисто відповідачкою за свої грошові кошти, а частково за позичені. Більш того, і на час купівлі автомобіля, відносини між нею та позивачем не були сімейними, як чоловіка та дружини, адже у кожного був свій бюджет та свій побут. Також, відповідачка зазначила, що у позивача є свій будинок по [ADDRESS] , на який він у 1994 році отримав дозвіл на будівництво. Усі свої кошти позивач витрачав саме на будівництво належного йому будинку. Зрештою, виїжджаючи з її будинку, позивач забрав з собою автомобіль Нива, зварювальний апарат, електродрелі, болгарки, трактор, косилку, мотокосу, пилки, генератор, компресор, циркулярку, шини до автомобіля Renault, акумулятор до автомобіля, ключі, заправник газу та багато інших дрібних побутових речей. Зрештою, відповідачка вказала на те, що положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі( а. с. 73-86 т. № 1). 15.01.2024 року позивач [PERSON] надав суду відповідь на відзив, зазначивши, що відповідачка, вказуючи у відзиві про те, що його доходів не було достатньо для проведення ремонтних робіт та придбання автомобіля, на противагу цьому, не надала жодного доказу щодо її доходів. Більш того, відповідачка офіційно не працювала. Фактично, як стверджує позивач, він та відповідачка проживали за зароблені ним кошти та кошти, які отримували від утримання підсобного господарства (а. с. 94-101 т. № 1). Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 20.02.2024 у справі за клопотанням позивача призначено судову товарознавчу експертизу для визначення вартості майна та провадження на час проведення експертизи зупинено. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 20.03.2024 поновлено провадження у справі. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 08.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Порхун О.П. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити позивачу у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~1\~статті 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно з рішенням № 47 виконавчого комітету Тетіївської міської Ради народних депутатів від 25 жовтня 1994 року про надання дозволу на індивідуальне житлове будівництво в місті Тетієві, [PERSON] дозволено будівництво індивідуального житлового будинку та господарської споруди в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 900 кв. м (а. с 79 т. № 1). 27.05.1999 на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , Тетіївським міжміським бюро технічної інвентаризації виготовлена технічна документація (а. с. 82-83 т. № 1). Згідно із свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданого 06.11.2000 виконавчим комітетом Тетіївської міської ради, цілий житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. Цей будинок зареєстрований в Тетіївському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] і записаний в кадастровій книзі № 21 за реєстром № 4708 від 06 листопада 2000 р. (а. с. 80 т. № 1). Згідно з Витягом № 1027 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого 07.08.2023 відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Тетіївської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована з 17.11.2000 [PERSON] (а. с. 78 т. № 1). Місце проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано 12.02.2002, що підтверджується копією паспорта громадянина України (а. с. 11-13 т. № 1). За заявою [PERSON] з 07.08.2023 [PERSON] знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується листом відділу реєстрації місця проживання управління адміністративних послуг виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області від 07.08.2023 № 536 (а. с. 47 т. № 1). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] з 14.08.2021 по 04.10.2023 була власницею автомобіля RENAULT, реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 26, 124 т. № 1). На підтвердження своїх доходів за період з 1998 року по вересень 2023 року позивач надав копії: довідки про доходи № 6906 9693 0112 1918 від 28.09.2023, трудової книжки, відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу (а. с. 14-22, 97-99 т. № 1). Разом з тим, на підтвердження своїх позовних вимог щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивач надав до позову фотографії, на яких зображено житловий будинок з господарськими будівлями, побутові речі, спільний відпочинок сторін та святкування (а. с. 38-47 т. № 1). У ході судового розгляду судом також були допитані свідки. Так, у судовому засіданні від 27.05.2024 року допитаний у якості свідка [PERSON] повідомив суду, що він знайомий з [PERSON] , так як раніше працював разом з ним. Які були відносини були між [PERSON] та [PERSON] йому невідомо, але знає, що [PERSON] проживав в будинку [PERSON] . Чи проживали вони як сім`я він не знає. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила суду, що вона є сусідкою [PERSON] . Приблизно із 1998 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом в будинку [PERSON] , тримали худобу та займались господарством. Чи жили вони як сім`я та чи вели спільний побут, їй невідомо. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив суду, що він знайомий з [PERSON] та [PERSON] із 1998 року. Він часто допомагав їм з проведенням ремонтних робіт в будинку. Зазначив, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, [PERSON] продавала молочну продукцію. У судовому засіданні від 25.06.2024 року допитаний в якості свідка [PERSON] повідомив суду, що він є рідним сином [PERSON] . Із 1998 року його батько почав жити разом з [PERSON] в її будинку. Вони жили разом як сім`я, тримали господарство та вели спільний побут. Сам свідок допомагав батькові господарювати, так як [PERSON] часто хворіла. Відносини між сторонами припинились в минулому році. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила суду, що вона є рідною сестрою [PERSON] . Вона допомагала сестрі з будівництвом будинку. [PERSON] почав жити в будинку [PERSON] , коли вже будинок був збудований. Як подружжя вони ніколи не проживали, спільного бюджету у них не було. [PERSON] допомагав у веденні господарства, але жодної фінансової допомоги він [PERSON] не надавав. Коли [PERSON] виїжджав з будинку [PERSON] , то він забрав багато інструментів та техніки, які йому навіть не належали. Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Так, з огляду на підстави позову, спірними у цій справі є правовідносини, в тому числі, що виникли до набрання чинності\~ЦК України\~та\~СК України, тобто до 01 січня 2004 року, оскільки позивач [PERSON] просить встановити факт його спільного проживання з відповідачкою [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період часу із січня 1998 року по 04 жовтня 2023 року. Зазначені правовідносини регулюються як положеннями\~Кодексу про шлюб та сім`ю України (надалі по тексту КпШС України), так і положеннями\~Сімейного кодексу України (надалі по тексту СК України). Відповідно до\~статті 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно з положеннями пункту 4 «Прикінцеві та перехідні положення»\~ЦК України, Цивільний кодекс України\~застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~ЦК України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений\~СК України, що набрав чинності лише 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми\~СК України\~застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. КпШС України, який діяв до 01 січня 2004 року, не містив норм, що регулюють режим спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу. Отже, оскільки норми діючого на час виникнення спірних правовідносин\~КпШС України\~не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тому відсутні підстави для задоволення вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зокрема, у період часу з січня 1998 по 31.12.2003. Щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єюбез реєстрації шлюбу у період часу з 01.01.2004 по 04.10.2023, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені 3\~СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки позивач заявив з певною правовою метою - визначення правового статусу майна, набутого сторонами у період спільного проживання, як такого, що є спільним майном сторін. Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі\~статті 74 СК України. Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі\~статті 74 СК України\~суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц звернуто увагу на те, що відповідно до вимог\~статті 74 СК України,\~якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 цього Кодексу. Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 484/5407/19. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Разом з тим, суд враховує висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, а саме: «Пункт 41.\~У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Пункт 42.\~Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено\~розділом ІV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Пункт 43.\~З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Пункт 44.\~В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Пункт 70. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна». Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог іна підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на зазначене, за обставин цієї справи, позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єюбез реєстрації шлюбу (зокрема з 01.01.2004 по 04.10.2023) та визнання спірного майна спільною сумісноювласністюсторін не є ефективним способом захисту правапозивача. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19. Тому, суд дійшов висновку, що в задоволенні вказаних вище позовних вимог, необхідно відмовити саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав. Що стосується інших заявлених позивачем вимог, суд зазначає наступне. Як вже зазначалося, відповідно до ч. 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Нормою\~статті 74 СК України\~визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 СК України. Статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за змістом наведених судом вище норм сімейного законодавства слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак, якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від \~23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1 та 2\~статті 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач зазначив, що проживав однією сім`єю з [PERSON] , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у період часу з січня 1998 року по 04 жовтня 2023 року в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . При цьому, вони мали спільний бюджет, спільно вели побут, займалися підсобним господарством, утримували худобу та сільськогосподарську продукцію реалізовували на ринку. За спільні кошти, які заробляли, будували будинок, оскільки у 1998 році в спірному будинку були зведені лише стіни та зроблено дах. На підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю позивач посилався лише на фотографії та показання свідків. Однак, на переконання суду, надані позивачем [PERSON] докази, зокрема роздруківки спільних фотознімків, вочевидь, з одного і того ж святкування (позивач та відповідачка одягнені у той самий одяг), свідчать виключно про наявність відносин між ними, проте не розкривають їх суті, а відтак не можуть ототожнюватись із подружніми відносинами ( а. с. 44-47 т. № 1). Щодо спільного фотознімка позивача та відповідачки на фоні надувних кульок, на яких містяться написи «Надійний чоловік», «Super муж» тощо, відповідачка [PERSON] пояснила, що вказані кульки з такими написами вона не купувала, бо їх замовляли діти з внуками. Вказані обставини позивачем не заперечувались (а. с. 44 т. № 1). Крім того, в ході судового розгляду саме позивач наголошував на тому, що оскільки у нього та відповідачки були у кожного свої дорослі діти, відповідачка ніколи його дітям нічим не допомагала, а лише своїм. Також суд не може залишити поза увагою той факт, що коли позивач вивозив свої речі, відповідачка не чинила йому ніяких перешкод і він забрав не лише побутові речі, а також автомобіль Нива, зварювальний апарат, електродрелі, болгарки, трактор, косилку, мотокосу, пилки, генератор, компресор, циркулярку, шини до автомобіля Renault, акумулятор до автомобіля, ключі, заправник газу та багато інших дрібних побутових речей, ринви, усе з сараю тощо. Суд також вимушено констатує, що показання свідків різняться в залежності від того, з ким із сторін вони підтримують кращі відносини, проте загалом ніхто із свідків не навів таких відомостей про факти та обставини життя сторін, які б переконали суд у тому, що дійсно між сторонами були відносини, які притаманні подружжю. Зрештою, суд вважає за необхідне окремо виділити показання свідка [PERSON] , який у судовому засіданні 27.05.2024 року спочатку повідомив суду, що він дійсно допомагав позивачу [PERSON] начебто будувати будинок, в якому той проживав з відповідачкою, а саме, що вони з позивачем перевозили разом туди якісь бетонні панелі, проте, в ході подальшого допиту було встановлено, що вказані панелі знаходяться біля іншого будинку, а саме біля будинку, належного саме позивачу [PERSON] , що зафіксовано на фотознімках, наданих з відзивом відповідачкою [PERSON] . Вказані обставини позивачем не заперечувались (а. с. 84-85 т. № 1). Більш того, навіть факт можливого перебування позивача з відповідачкою у близьких стосунках, що власне достеменно встановити не вдалось, може лише свідчити про те, що сторони могли підтримувати в якийсь момент інтимні стосунки, проте без доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, а відтак суд не може кваліфікувати їхні відносини як сімейні. Такий висновок фактично узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2019 у справі № 490/4949/17. Крім того, суд вкотре наголошує, що показання свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] щодо проживання позивача [PERSON] із відповідачкою [PERSON] однією сім`єю, також не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні\~статті 3 Сімейного кодексу України. Водночас, суд зазначає, що у контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх, згідно з усталеною судовою практикою, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Такий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 08.12.2021 у справі № 531/295/19. До того ж, сам факт проживання сторін у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] та факт реєстрації позивача за вказаною адресою не можуть свідчити, що між [PERSON] та [PERSON] склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Також, ці факти не можуть бути доказами участі позивача [PERSON] у будівництві зазначеного житлового будинку, а самі лише показання свідків, за відсутності інших доказів, не можуть підтверджувати обставини його участі коштами у будівництві цього нерухомого майна, зокрема розмір цієї участі. Інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] , як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, у період часу з січня 1998 року по 04 жовтня 2023 року, та доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці, позивач не надав суду. З огляду на зазначене, оцінивши достатність і взаємний зв`язок зібраних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту спільного проживання з [PERSON] , як чоловіка та жінки однією сім`єю, ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, відтак, майно, яке знаходиться у власності відповідачки, не є спільною сумісною власністю та не підлягає поділу. З огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість\~\~кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю як жінки і чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна необхідно відмовити. Разом з\~тим,\~відповідно до\~ст.\~264\~ЦПК України\~суд під\~час ухвалення\~рішення вирішує\~питання щодо\~ розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у виді судового збору, відповідно до п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України,\~залишає за позивачем. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed