Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати за нею право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а саме на земельну ділянку площею 4.1319 га., з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право на яку підтверджується державним актом про право приватної власності на землю серії ВН №015801, виданого 26.12.2001 року [PERSON] на підставі рішення 16 сесії 23 скликання Куманівської сільської ради від 05.12.2001 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №254. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно земельна ділянка (пай) площею 4.1319 га. на території Махнівської територіальної громади. Право власності на яку підтверджується державним актом про право приватної власності на землю серії ВН №015801, виданого 26.12.2001 року [PERSON] , на підставі рішення 16 сесії 23 скликання Куманівської сільської ради від 05.12.2001 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №254. На підставі рішення суду, яким було поновлено строк для прийняття спадщини, вона вчасно звернулась до приватного нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав після смерті батька, однак отримала відмову у видачі свідоцтва про праву на спадщину, оскільки в правовстановлюючий документ про право власності на земельну ділянку виданий після смерті спадкодавця. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28.10.2022 відкрито провадження у вказаній справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 06.02.2024 підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду . Представник позивача [PERSON] - адвокат Молявчик О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач - представник Махнівської територіальної громади в судове засідання не з`явився, хоч належним чином повідомлявся про час і місце розгляду. Однак в матеріалах справи наявна заява, в якій він просить розглядати справу у відсутність представника відповідача, позовні вимоги визнає. Суд, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.03.1998 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . 15.01.1978 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », після смерті чоловіка, [INFO] уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки Махнівської сільської ради №1-135 від 15.04.2022, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] на день своєї смерті був зареєстрований та проживав у с. Куманівка. Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23.02.2022 у справі 133/3031/21 визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] (брата позивачки), який помер [INFO] . Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ВН №015801, виданого 26.12.2001 на підставі рішення 16 сесії 23 скликання Куманівської сільської ради від 05.12.2001 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №254, земельна ділянка (пай) площею 4.1319 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовано на території Куманівської сільської ради передана [PERSON] . Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №53/02-31 від 20.09.2022, виданої приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Дриботун Т.В., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку наведену вище, що належала [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого був син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. В обґрунтування постанови вказано, що державний акт на право приватної власності виданий з порушенням чинного законодавства (а саме після його смерті). Відповідно до\~ст. 2 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування»,\~відносини спадкування регулюються правилами\~ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відтак, до правовідносин стосовно спадкування земельної частки (пай) після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , застосовуються норми\~ЦК УРСР. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила\~ЦК УРСР\~(1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, спадкоємців за заповітом і за законом. Стаття 524 ЦК УРСР\~встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ст. 548 ЦК УРСР, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК УРСР встановлює дії, що свідчать про прийняття спадщини. Зокрема вказаною статтею передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається із відомостей, витребуваних на підставі ухвали суду від 12.04.2023, спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , нотаріусами Козятинського нотаріального округу не заводилась. У своєму позові позивач вказує на те, що окрім неї інших спадкоємців не має; на підставі рішення Козятинського міськрайонного суду їй поновлено строк на прийняття спадщини та вона вчасно подала заяву про прийняття спадщини після свого батька; а також вказала що нотаріусом підтверджено те, що вона являється єдиною спадкоємицею після смерті батька, однак їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Натомість вказані обставини суперечать матеріалам, доданим до позовної заяви. Зокрема, згідно рішення суду, доданого до позову, позивачу визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті її брата [PERSON] , а не батька. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку що належала [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого був син [PERSON] , який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав. З огляду на наведене вище, позивачу було добре відомо те, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв його син (її брат) [PERSON] , однак вказані обставини у позові не наведені. Із витребуваної судом копії спадкової справи до майна померлого [INFO] , брата позивача, [PERSON] , вбачається, [PERSON] належним чином прийняла спадщину після його смерті. В матеріалах спадкової справи останнього наявна довідка №1-135 від 15.04.2022 Махнівської сільської ради з якої відомо, що на момент смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований та проживав у с. Куманівка. Разом з ним на день смерті були зареєстровані: син [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що і свідчить про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , його сином [PERSON] , з огляду на раніше вказані норми закону. Суд звертає увагу на те, що вказана довідка, яка міститься у матеріалах спадкової справи за №1-135 від 15.04.2022 різниться з довідкою за таким самим номером доданої до матеріалів справи, згідно останньої відомості про реєстрацію осіб що проживали на день смерті [PERSON] відсутні. Таким чином, доводи позивачки про прийняття нею спадщини після смерті батька свого підтвердження не знайшли. Стосовно правовідносин, які стосуються спадкування майна після смерті [PERSON] , який помер [INFO] застосовуються норми\~ЦК України. У\~статті 1216 ЦК України\~визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у\~статті 1219 ЦК України\~(статті 1218,1231 ЦК України). Оскільки [PERSON] прийняв спадщину (майно) після смерті свого батька, хоч і не встиг її належним чином оформити, майно, що належало батькові позивачки, входить до складу його спадщини так як належало йому на момент відкриття спадщини та не припинилося внаслідок його смерті. Однак [PERSON] не порушує у цій справі питання прийняття спадщини після смерті її брата. Крім того, суд звертає увагу на те, що державний акт про право власності на земельну ділянку був виданий після смерті батька позивачки, отже на момент смерті земельна діляка, про яку йдеться у позові, не входила до спадкової маси. Таким чином, вказана земельна ділянка не була передана у спадок жодному зі спадкоємців. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обов`язок доказування у даному випадку покладається на позивача згідно ст. 81 ЦПК України. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Позивачем в розпорядження суду не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України, які б дали змогу встановити наявність обставин справи, на які посилається заявник, та були б достатніми для підтвердження факту прийняття спадщини - земельної ділянки після смерті свого батька [PERSON] . А відтак, розглядаючи справу, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з`ясуванні обставин справи, суд не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог. Щодо визнання позову відповідачем, суд зазначає наступне. Положеннями ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання позову відповідачем та задоволення позову суперечить вимогам закону, оскільки позивач не довів законність своїх вимог, відповідач у судовому засіданні участі не приймав і суд був позбавлений можливості роз`яснити йому наслідки визнання позову, тому суд вважає за необхідне відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати слід зазначити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed