Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом і просила стягнути із [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі по 5000 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 04.07.2024 року і до повноліття дітей. Позов вмотивовано покликанням на перебування із відповідачем у процесі розлучення і що будь-якої допомоги він на утримання спільних дітей не надає. Діти мають повноцінно та збалансовано харчуватися, мати необхідні речі, гаджети та іграшки відповідно до їх віку та потреб. Як вказує позивач, вона має додаткові витрати у зв`язку з медичними обстеженнями сина [PERSON] , витрачає чималі кошти на проїзд до лікувальних закладів. Донька [PERSON] потребує шкільного одягу, канцелярського приладдя. Батьки рівні у своїх обов`язках по утриманню дітей, однак наразі тягар їх утримання несе тільки позивач. Через те, що позивачу достовірно невідомо чи є працевлаштування відповідача офіційним, вона обрала стягнення аліментів у твердій грошовій сумі - по 5000 гривень щомісячно на кожну дитину. У судове засідання сторони не з`явилися. Позивач звернулася до суду із клопотанням (а.с.20,23), яким позов підтримує, просить позов задовольнити, а справу розглянути на підставі наявних у справі матеріалів і доказів без її особистої участі. Відповідач був належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду (а.с.21), відзиву не подав, про причини неявки суд не повідомив. Згідно п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності такого учасника, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання і не повідомив про причини неявки, внаслідок чого суд вважає, що поважних причин для неучасті чи неподання письмових клопотань відповідач не мав. Дослідивши заявлені у справі докази, визначившись із нормою права, яка підлягає застосуванню до правовідносин сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Доведено, що батьками дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є сторони, що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , № [NUMBER] (а.с.9-10). Згідно статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до п.1, п.2 статті 3 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Частинами 2,3 статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У п.54 рішення Європейського Суду з прав людини від 07.12.2006 року №31111/04 у справі "Хант проти України" суд констатує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олссон проти Швеції" (№2) від 27.11.1992 року, Серія А, № 250, статті 35-36, п.90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути прикута до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 статті 150, статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із положеннями ч.3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до приписів ч.1 статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Дослідивши наявні у справі докази, суд у цій справі враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дітей, які проживають із позивачем і перебувають на її утриманні (відсутніть документально підтвердженого діагнозу Івана), матеріальне становище відповідача, який є чоловіком працездатного віку, який не надав відомостей про інших утриманців та відомостей про проблеми зі здоров`ям, які б перешкодили йому працювати і належним чином утримувати своїх дітей. Обов`язок обох батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, є безумовним та однаковим, тому із урахуванням положень статей 180, 184 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів на двох дітей у твердій грошовій сумі у загальному розмірі 7000 грн щомісячно, а не як вказано у позові позивачем на кожну дитину по 5000 гривень. Судом приймається до уваги, що Верховна Рада України 09 листопада 2023 року прийняла Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», яким збільшено прожитковий мінімум: на дітей до 6 років - 2 563 грн; на дітей від 6 до 18 років - 3 196 грн. Ці розміри є законодавчо обгрунтованими для дітей відповідного віку, а розмір, який зазначає позивач (по 5000 гривень на кожного) значно вище ніж той, що закдадений законодавцем і включає основні потреби дітей відповідної вікової групи. Судом враховується, що правова природа аліментів покликана покривати поточні витрати на лікування дитини та забезпечення потреби у одязі і взутті, шкільному приладді. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 26.08.2020 року у справі N 336/1488/19, провадження N 61-19103св19, зазначив, що особливі обставини пов`язані із станом дитини, яка має особливі потреби внаслідок психоемоційних потреб, можуть бути зумовлені негативними факторами. Тому судова практика відносить до додаткових витрат, які регламентовані ст. 185 СК України систематичні витрати понесені на оздоровлення (санаторно-курортне), а також ті, які понесені у зв`язку з постійною хворобою дитини і фізичними травмами. У цій же справі суд вирішує справу не інакше як за зверненням особи, викладеному у позовній заяві та в контексті СК України щодо стягнення вперше аліментів на неповнолітніх дітей. За таких обставин, суд дійшов висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів на двох дітей у твердій грошовій сумі у загальному розмірі 7000 грн щомісячно, а не як вказано у позові позивачем на кожну дитину по 5000 грн. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: partial