Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

17.05.2024 року представник Виконавчого комітет Ярунської сільської ради Звягельського району Житомирської області, як органу опіки та піклування, звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , стягувати з останньої на користь дитини аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги представник позивача обґрунтував тим, що відповідач є матір`ю малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , батько дитини [PERSON] позбавлений батьківських прав. Малолітній проживає з бабусею [PERSON] , яка ним опікується. У свою ж чергу, відповідач не бере участі у вихованні сина, на протязі останніх десяти місяців не проживає разом із сином, зловживає спиртними напоями. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області відповідач попереджена про необхідність зміни ставлення до виховання сина, однак остання висновків не зробила. Тому, з метою захисту прав та інтересів дитини, подано до суду даний позов. 07.06.2024 року, після виконання вимог ст. 187 ЦПК України, позов прийнято судом до розгляду у порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 03.07.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позові, які просила задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Просила суд не позбавляти її батьківських прав. Дослідивши позовні вимоги та матеріали справи, заслухавши сторін у справі, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступного. Відповідно до свідоцтва про народження батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] - відповідач у справі /а.с.4/. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області 02.04.2024 року у справі № 285/714/24 відповідача [PERSON] попереджено про необхідність зміни ставлення до виховання неповнолітньої дитини, зокрема: сина [PERSON] , [INFO] , у свою чергу, [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо останнього. Малолітній [PERSON] , [INFO] , навчається у другому класі Колодянського ліцею Звягельського району Житомирської області /а.с.10/. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 25.04.2024 року встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , з бабусею [PERSON] , яка є третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову, у будинку створені умови для проживання дитини /а.с.5/. Разом з тим, матеріали справи не містять акту обстеження за місцем проживання матері дитини після вступу у законну силу рішення суду від 02.04.2024 року у справі № 285/714/24 та докази, які б вказували на обставини викладені у змісті позовної заяви. Так відповідач у судовому засіданні вказала, що вона вже не вживає спиртне, зробила ремонт у помешканні, де проживає, облаштувала окрему кімнату для сина. Дані обставини представником позивача залишені поза увагою. Натомість, представником відповідача долучено до позовної заяви висновок органу опіки та піклування Ярунської сільської ради Звягельського району Житомирської області за вихідним № 436 від 07.05.2024 року (а.с.13), затверджений рішенням Ярунської сільської ради Звягельського району Житомирської області № 50 від 25.04.2024 року (а.с.12), що ставить його під сумнів. Крім того, в основу висновку покладено те, що після винесення рішення суду, яким відповідача [PERSON] попереджено про необхідність зміни свого ставлення до виховання сина [PERSON] , [INFO] , остання жодного разу не провідала свого сина, це цікавилася його життям, здоров`ям, матеріально не забезпечувала. Проте, до позовної заяви докази на підтвердження даних обставин представником позивача суду не надано. Надаючи правову оцінку даним правовідносинам, суд враховує наступні норми права. Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Частинами першою-четвертою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини предметом їх основного піклування. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. На підставі тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України можна зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). З огляду на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). Тобто в такому випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке, у свою чергу, не є абсолютним. Ураховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд, з однієї сторони, має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З іншої сторони, обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Так, судом встановлено, що відповідач не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки, бажає зберегти зв`язок з дитиною. Зокрема відповідач у судовому засіданні запевнила, що вже не вживає спиртне, зробила ремонт у помешканні, де проживає, облаштувала окрему кімнату для сина та заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. Така поведінка відповідача дає підстави вважати, що вона не бажає розривати з дитиною зв`язку, тому позбавлення її батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру. Більш того, судом звернуто увагу на те, що з моменту вступу рішення суду, яким відповідача [PERSON] попереджено про необхідність зміни ставлення до виховання сина [PERSON] , зокрема: 06.05.2024 року, та часом подання до суду нового позову про позбавлення останньої батьківських прав щодо сина, зокрема: 17.05.2024 року, минув незначний проміжок часу, що фактично призвело до неналежного контролю за виконанням відповідачем [PERSON] батьківських обов`язків та фіксування встановлені обставини. Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З огляду на встановлені судом обставини та наявні у справі докази, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських, суд не приймає до уваги, оскільки такий є недостатньо обґрунтованим, має рекомендаційний характер та суперечить інтересам дитини. Взявши до уваги бажання матері відновити зв`язок з сином, а також те, що вона активно заперечує проти позбавлення її батьківських прав, з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині його прав на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків з нею, суд доходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що є крайнім (винятковим) заходом впливу та як наслідок стягнення з неї аліментів на утримання дітей, тому відмовляє у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення аліментів. Разом з тим, з урахуванням встановлених обставин справи та поведінки відповідача, суд попереджає відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши на відповідний орган опіки та піклування за місцем проживання дитини та за місцем проживання відповідача контроль за виконанням останньою батьківських обов`язків. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав аліменти також не підлягають стягненню з відповідача. Згідно до вимог Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справлявся за подачу відповідної позовної заяви позивачем, а тому судові витрати у справі відсутні та не підлягають розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed