Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою до відповідачки, в якій просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором на загальну суму 11850,00 грн., а також судові витрати, посилаючись на те, що 23 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еквіфін Україна» (далі за текстом ТОВ «Еквіфін Україна») та [PERSON] було укладено електронний Кредитний договір № 156002-М, згідно умов якого ТОВ «Еквіфін Україна» надало відповідачці кредит у сумі 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] отримала кредит у вказаній сумі та зобов`язалася повернути кредит у строк до 29 грудня 2020 року та за користування кредитом сплатити 1,8 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. ТОВ «Еквіфін Україна» виконало умови вказаного договору у повному обсязі, надавши [PERSON] зазначену суму кредиту шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідачки. В подальшому 29 грудня 2020 року між ТОВ «Еквіфін Україна» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору щодо авто пролонгації та строк користування кредитними коштами було продовжено до 28 січня 2021 року, однак відповідачка у вказаний строк не здійснила повернення кредитних коштів та нарахованих процентів, а також не уклала додаткову угоду щодо пролонгації строку дії вказаного кредитного договору, тому ТОВ «Еквіфін Україна» було самостійно пролонговано строк дії вказаного кредитного договору до 01 лютого 2021 року з процентною ставкою 4,15% в день, а потім до 08 лютого 2021 року з процентною ставкою 1,8% в день, до 28 лютого 2021 року з процентною ставкою 4,15% в день. Станом на 28 лютого 2021 року відповідачка часткового виконала зобов`язання за вказаним кредитним договором, внаслідок чого у відповідачки перед ТОВ «Еквіфін Україна» станом на 28 лютого 2021 року виникла заборгованість, яка склалася з заборгованості за тілом кредиту, нарахованими процентами пенею на загальну суму 11850,00 грн. 17 березня 2021 року між Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС» (далі за текстом - ТОВ «ФІНФОРС») та ТОВ «Еквіфін Україна» було укладено Договір факторингу № 42987483-53, згідно з умовами якого до ТОВ «ФІНФОРС» перейшло право вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором на вказану суму заборгованості. Посилаючись на те, що відповідачка ухилилася від добровільного погашення заборгованості за вищевказаним договором на загальну суму 11850,00 грн., позивач звернулося до суду із зазначеним позовом. Відповідачка про дату, час та місце судового засідання двічі повідомлялася належним чином, однак у судове засідання повторно не з`явилася. Так, судом, відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, надсилались судові повістка про виклик до суду за адресою місця проживання відповідачки, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовими конвертами з судовими повістками, що повернулись до суду з довідками відділення «Укрпошти» з позначками «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про неможливість вручення відповідачці судових повісток, та відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судові виклики вручені відповідачці належним чином. Клопотання про розгляд справи за її відсутності, відзив до суду не подала, про причини неявки у судове засідання суд не повідомила. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Разом з тим, суд враховує правову позицію, висвітлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якої в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасникам справи перепонам для руху справи, є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції. Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже відповідачка зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Крім того, суд зазначає, що відповідачка зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо її, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22). З матеріалів справи не вбачається, що відповідачка надавала суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідачки у судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, беручи до уваги дві неявки відповідачки в судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідачки, яка з 11 жовтня 2021 року, тобто з моменту прийняття судом позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі до ухвалення даного заочного рішення, жодного разу у судове засідання не прибула, станом розгляду справи не цікавилася, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтувала. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивача на заочний розгляд справи, що викладена у заяві, поданій ним до суду, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає позовну заяву позивача обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржниці від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 23 грудня 2020 року між ТОВ «Еквіфін Україна» (а. с. 27, 28, 29, 30) та [PERSON] за допомогою Веб-сайту: www/mistercash.ua, було укладено електронний Кредитний договір № 156002-М на підставі Правил надання коштів в кредит ТОВ «Еквіфін Україна», згідно умов якого ТОВ «Еквіфін Україна» надало відповідачці строком до 29 грудня 2020 року кредит у сумі 5000,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідачки на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] отримала кредит у вказаній сумі та зобов`язалася повернути кредит у вказаний строк та за користування кредитом сплатити 1,8 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (а. с. 31-51, 52-60). 29 грудня 2020 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору про продовження строку дії договору до 28 січня 2021 року (а. с. 61). У встановлений зазначеною додатковою угодою, тобто до 28 січня 2021 року відповідачка не здійснила повернення кредитних коштів та нарахованих процентів, а також не уклала додаткову угоду щодо пролонгації строку дії вказаного кредитного договору, тому ТОВ «Еквіфін Україна» було самостійно пролонговано строк дії вказаного кредитного договору до 01 лютого 2021 року з процентною ставкою 4,15% в день, а також до 08 лютого 2021 року з процентною ставкою 1,8% в день, до 28 лютого 2021 року з процентною ставкою 4,15% в день (а. с. 62, 63, 64). ТОВ «Еквіфін Україна», позивачем у справі, здійснено видачу кредитних коштів за вказаним кредитним договором шляхом перерахування кредитних коштів за допомогою платіжної системи LigPay (а. с. 68-76) на картковий рахунок [NUMBER] у сумі 5000,00 грн. про що повідомлено відповідачку (а. с. 65, 66, 67, 77). В порушення умов зазначеного кредитного договору відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала, внаслідок чого у неї перед ТОВ «Еквіфін Україна» виникла заборгованість станом на 28 лютого 2021 року з урахуванням заборгованості за тілом кредиту, нарахованими процентами пенею склала загальну суму 11850,00 грн. (а. с. 88). Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з вимогами частини 1 статті 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Згідно з абзацом другим частини 2 статті 639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Положення частини 1 статті 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Аналізуючи вказані норми матеріального права слідує, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19. Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина 1 статті 1048 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з частиною 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Положення частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Так, відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що 23 грудня 2020 року між ТОВ «Еквіфін Україна» та [PERSON] за допомогою Веб-сайту: www/mistercash.ua, було укладено електронний Кредитний договір № 156002-М на підставі Правил надання коштів в кредит ТОВ «Еквіфін Україна». Суд зазначає, що на офіційному веб-сайті ТОВ «Еквіфін Україна» у вільному доступі для всіх клієнтів розміщена повна інформація щодо договору кредиту та порядку його укладення. Крім того на веб-сайті ТОВ «Еквіфін Україна» розміщена довідкова інформація з наданням розгорнутої інформації щодо порядку та умов надання послуг та основні кроки оформлення кредитної угоди за допомогою Веб-сайту з вищенаведеного порядку при укладенні договору. [PERSON] , відповідачкою у справі, були здійснені дії, які чітко свідчать про її свідомий вибір щодо укладення договору. Без відповідних дій з боку відповідачки укладення договору було б неможливе. Судом встановлено, що без отримання смс-повідомлення для входу в особистий кабінет, без здійснення входу на вебсайт Кредитора до особистого кабінету, без отримання смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди, Кредитний договір між сторонами не був би укладений, а кредитні кошти не були би перераховані відповідачці. Суд дійшов висновку, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов вказаного кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. Після підписання Кредитного договору № 156002-М від 23 грудня 2020 року у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у ТОВ Еквіфін Україна», позивача у справі, виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у [PERSON] , відповідачки у справі, виникло зобов`язання з оплати послуг, що виникають в результаті використання платіжних карток, та повернення кредиту, оплати процентів за його користування. [PERSON] , відповідачкою у справі, не зважаючи на вимоги статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано доказів на спростування обставин укладення між сторонами кредитного договору, погодження всіх істотних умов договору. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до договору факторингу № 42987483-53 від 17 березня 2021 року, укладеного між ТОВ «ФІНФОРС» (а. с. 15-22, 23, 24, 25, 26) та ТОВ «Еквіфін Україна», останнє передало (відступило) ТОВ «ФІНФОРС» за плату належні йому права вимоги до боржників (а. с. 78-85). Згідно пункту 3.1. вказаного договору факторингу право грошової вимоги переходить від ТОВ «Еквіфін Україна» до ТОВ «ФІНФОРС» згідно реєстру прав грошової вимоги. Відповідно до Реєстру прав грошової вимоги до договору факторингу № 42987483-53 від 17 березня 2021 року ТОВ «ФІНФОРС» набуло права грошової вимоги до [PERSON] , відповідачки у справі, за Кредитним договором № 156002-М від 23 грудня 2020 року у сумі 11850,00 грн., з яких: 5000,00 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; заборгованість за нарахованими процентами-пенею 6850,00 грн. (а. с. 86). Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок також зроблено Верховним Судом у справі № 761/1543/20, провадження № 61-10389св21 від 23 лютого 2022 року, справа № 639/86/17, провадження № 61-5039св21 від 19 січня 2022 року, справа № 554/8549/15-ц, провадження № 61-18460св20 від 14 липня 2021 року. Оскільки, ТОВ «ФІНФОРС» на підставі договору факторингу № 42987483-53 від 17 березня 2021 року набуло право вимоги за Кредитним договором № 156002-М від 23 грудня 2020 року, укладеним між первісним кредитодавцем ТОВ «Еквіфін Україна» та [PERSON] , відповідачкою у справі, то у нього, як у нового кредитора, виникло право вимоги повернення кредиту та інших передбачених договорами платежів, у зв`язку з неналежним виконанням позичальницею [PERSON] , відповідачкою у справі, взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Доказів про визнання вказаного договору факторингу недійсним чи погашення боргу первісному кредитору матеріали справи не містять. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору № 156002-М від 23 грудня 2020 року, позичальниця [PERSON] , відповідачка у справі, зобов`язалася повернути кредит, сплатити інші платежі за користування кредитом в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених у вказаному договорі та додаткових угодах до договору. Всупереч умовам договору, [PERSON] , відповідачка у справі, не виконала своїх зобов`язань. Після відступлення ТОВ «ФІНФОРС» прав грошової вимоги до [PERSON] , відповідачки у справі, остання не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості на рахунки ТОВ «Еквіфін Україна» або ТОВ ТОВ «ФІНФОРС». Згідно з розрахунком, наданим позивачем, правильність якого перевірена судом, загальна сума заборгованості відповідачки перед позивачем станом на 28 лютого 2021 року, яка станом на 15 липня 2021 року не змінилася, становить 11850,00 грн., у тому числі: заборгованість за тілом кредиту 5000,00 грн.; заборгованість за нарахованими процентами-пенею 6850,00 грн. (а. с. 65, 88). Судом встановлено, що розрахунок заборгованості проведений з дотриманням узгоджених сторонами вищевказаних істотних умов договору, а доказів, в розумінні статей 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності складеного позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідачкою до суду не надано, інший розрахунок заборгованості на іншу дату за укладеним між сторонами у справі вказаним договором суду також не надано, відтак, розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, відсутність заперечень проти позову зі сторони відповідачки, суд дійшов висновку про задоволення позову, оскільки позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачкою. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача судовий збір, сплачений позивачем при зверненні з наявним позовом до суду, у сумі 2270,00 грн., оскільки сплата судового збору підтверджена відповідним платіжним дорученням (а. с. 1). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5500,00 грн. представником позивача було надано: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1703 від 03 липня 2001 року (а. с. 93); ордер серії АА № 1123819 від 05 серпня 2021 року (а. с. 92); договір про надання правової допомоги від 01 березня 2021року (а. с. 89-90); детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (а. с. 91); платіжне доручення № 1045 від 19 липня 2021 року, відповідно до якого позивачем адвокату Шкребтієнко О.І. було сплачено послуги адвоката на суму 5500,00 грн. (а. с. 94). Відповідно до вимог частини 5 статті 137 ЦПК України до суду від відповідачки не надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України, суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на правничу допомогу у сумі 5500,00 грн. Також, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (у період з липня 2017 року по вересень 2021 року кількість суддів у суді зменшилася з 5 до 1; у травні, липні 2024 року призначено 2 суддів), щодо яких мало здійснюватися автоматизований розподіл справ, навантаження на одного суддю, яка тривало у суді здійснювала правосуддя, вийшло за межі фізичних можливостей. В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу. У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст. 6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати. Отже, у судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал, тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, призвело до надмірного навантаження, яке утворилося на суддю, яка тривалий час одна замість п`яти суддів здійснювала правосуддя у суді, що вийшло за межі фізичних можливостей, унеможливило розгляд наявної справи у строки, передбачені ЦПК України.

Outcome: approved