Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

У травні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Устинівська селищна рада та орган опіки та піклування Устинівської селищної ради, про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно двох її дітей: [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] . Позовна вимога обгрунтована тим, що відповідач по справі являється рідною дочкою позивача та матір'ю малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , які народились під час перебування відповідача у цивільному шлюбі з гр-ном [PERSON] .. Після призову батька дітей 01 лютого 2023 року на військову службу до складу Збройних Сил України, діти почали постійно проживати та перебувати на утриманні позивача. Натомість відповідач по справі вихованням та утриманням своїх дітей не займалась, пояснюючи свою відсутність пошуком роботи. В подальшому, після зникнення батька дітей безвісти при обороні України від російської агресії, відповідач взагалі перестала з'являтися до дітей та на засіданні комісії з питань захисту дітей не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав стосовно дочки і сина, а також їх проживання з позивачем, як бабусею, враховуючи намір створити нову сім'ю без попередніх дітей. Згідно висновку органу опіки та піклування №158 від 24 квітня 2024 року визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно двох її дітей [PERSON] та [PERSON] .. За вказаних обставин, відповідно до положень п.2 ч.1 ст.164 СК України, позивач, як особа, з якою проживають діти, звернулась до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно них, як такої, що ухиляється від виховання дітей та свідомо нехтує своїми обов'язками, передбаченими ст.150 СК України. В судовому засіданні по розгляду справи позивач викладену в позовній заяви вимогу про позбавлення відповідача батьківських прав підтримала та прохала суд її задоволити. Суду додатково надала пояснення про те, що відповідач, як її рідна дочка, може від одного до трьох місяців не перебувати вдома, і в цей час саме вона, як баба, здійснює догляд за дітьми. Дочка може телефонувати та цікавитись дітьми, але не завжди. Зазначила, що за місцем проживання дочки з новим чоловіком - неподалік м.Апостолове Дніпропетровської області, куди остання хоче забрати дітей, не має умов для проживання. Одночасно з цим підтвердила суду, що відповідач останні 2-3 місяці надає грошові кошти для утримання дітей шляхом їх перерахування на її картковий рахунок, в тому числі і в серпні місяці цього року в сумі 47000,00 грн., а також те, що відповідач, як її дочка, перебувала зі старшим сином в дитячій обласній лікарні в м.Кропивницькому, де він проходив лікування. Метою звернення до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] назвала наявність у неї хвилювань та побоювань за те, що через тривалу відсутність дочки за місцем проживання дітей, їх може відібрати орган опіки та піклування та передати до інтернату. В судовому засіданні по розгляду справи відповідач [PERSON] заперечила проти позбавлення її батьківських прав стосовно дітей, оскільки хоче проживати разом з ними та дбати про них. Суду пояснила, що з огляду на її постійне перебування в с.Михайло-Заводське Апостолівського району Дніпропетровської області, де вона проживає разом зі своїм новим чоловіком без реєстрації шлюбу, вона не має можливості часто приїжджати до дітей, однак вона кожного дня спілкується по телефону зі своїм старшим сином, цікавиться його уроками, син розповідає їй про те, що він робить. Під час хвороби сина вона перебувала разом з ним в дитячій обласній лікарні в м.Кропивницькому. Також вона приймає участь у матеріальному забезпеченні своїх дітей, надаючи матері - позивачу по справі [PERSON] грошові кошти в сумі приблизно від 8 до 10 тисяч гривень на місяць. В серпні цього року вона перерахувала матері спочатку 40 тисяч гривень, а потім ще 7 тисяч гривень. Зазначені грошові кошти є частиною виплат, які вона отримує після загибелі свого чоловіка [PERSON] , як військовослужбовця. Крім того, проживаючи окремо від дітей, вона займається ремонтом будинку, щоб в майбутньому забрати їх до себе та проживати разом. Чоловік, з яким вона на даний час проживає, не проти цього, скільки він приїжджав до дітей, спілкувався з ними та хоче, щоб вони жили однією сім'єю. Зазначила, що пропонувала своїй матері переїхати жити до неї, однак та не погоджується. Свою згоду на позбавлення батьківських прав, висловлену нею на засіданні комісії з питань захисту прав дітей пояснила тим, що їй не були роз'яснені наслідки такого визнання, оскільки вона вважала, що таким чином її мати отримує можливість доглядати за дітьми замість неї, що в умовах її проживання окремо від дітей та до закінчення ремонту будинку буде доцільним. В судовому засіданні по розгляду справи по суті представник органу опіки та піклування Устинівської селищної ради вважала позов таким, що підлягає задоволенню, в тому числі і з урахуванням висловленої відповідачем згоди на позбавлення її батьківських прав, яка була зазначена нею на засіданні комісії з питань захисту прав дітей. Відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності представника третьої особи Устинівської селищної ради. На виконання вимог п.п.2, 3 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи, а також процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 12 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.34-36). Ухвалою суду від 12 липня 2024 року оголошено перерву в підготовчому засіданні по розгляду цивільної справи на підставі п.4 ч.5 ст.198 ЦПК України (а.с.57). Ухвалою суду від 09 серпня 2024 року про закриття підготовчого провадження цивільну справу було призначено до судового розгляду по суті (а.с.84). Заслухавши пояснення сторін, представника органу опіки та піклування, безпосередньо дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є гр-н [PERSON] та відповідач [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження, де в рядку батько зазначено « [PERSON] », а в рядку мати - « [PERSON] » (а.с.4, 5). 23 травня 2023 року Павлоградським відділом ДРАЦС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) була проведена державна реєстрація шлюбу між батьками дітей, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб (а.с.10). Відповідно до сповіщення від 15 вересня 2023 року за №6294 гр-н [PERSON] під час виконання військового обов'язку зник безвісти на полі бою 06 вересня 2023 року в районі населеного пункту Вербове Пологівського району Запорізької області (а.с.13). Позивач по справі [PERSON] є матір'ю відповідача [PERSON] (а.с.11). Згідно із висновком лікувально-профілактичного закладу від 13 травня 2024 року позивач [PERSON] за станом здоров'я є такою, що допускається до опікунства (а.с.12). Відповідно до довідки №2278/07-13, виданої 03 червня 2024 року відділом «Центр надання адміністративних послуг» Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , мають зареєстроване місце проживання за однією адресою: [ADDRESS] (а.с.31). Сім'я відповідача не перебувала на обліку як така, що опинилася в складних життєвих обставинах, соціальний супровід не здійснювався (а.с.32). Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Устинівської селищної ради Кіровоградської області від 24 квітня 2024 року №158, визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] .. На обгрунтування висновку зазначено про те, що мати дітей [PERSON] систематично не виконувала свої батьківські обов'язки, на тривалий час залишала своїх дітей на свою матір та бабусю, мотивуючи це тим, що їздить по частинах в пошуку чоловіка, проте насправді влаштовувала своє особисте життя. На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Устинівської селищної ради [PERSON] повідомила, що має нову сім'ю та не заперечує позбавлення її батьківських прав стосовно малолітніх [PERSON] та [PERSON] усвідомлює правові наслідки цього рішення. Мати не спілкується з дітьми. Не виховує, не цікавиться їхнім життям та внутрішнім світом, не готує їх до дорослого життя. Зазначені факти свідчать про свідоме нехтування матір'ю своїми обов'язками, ухилення від виконання батьківських обов'язків по догляду та утриманню дітей (а.с.29, 30). Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасникам справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, з урахуванням засад змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України (далі - СК України) право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом по справі встановлено, що позивач по справі [PERSON] , будучи бабою малолітніх [PERSON] та [PERSON] , та особою, в сім'ї якої вони проживають, має право на звернення до суду з даним позовом. У відповідності до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, здійснено у спосіб, передбачений законом. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.п.15, 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3 (з наступними змінами), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Крім того, за змістом ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та моральної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч.1 ст.9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З урахуванням викладеного, суд приймає до уваги, що Європейський суд з прав людини у п.п.47-49 рішення від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручання у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей п.2 ст.8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як того вимагає ст.8. Також Суд зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у п.54 рішення від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява №31111/04) зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються ст.ст.151, 153, 157,158, 159 СК України, якими передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд відповідно до ст.89 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами доказування, як письмові докази. Письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст.95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.5 та 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, беручи до уваги вимоги закону, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позивач по справі [PERSON] не надала суду належних та переконливих доказів того, що відповідач [PERSON] свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками та не довела її винну поведінку щодо умисного ухилення від участі в забезпеченні фізичного та духовного розвитку сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , з огляду на наступне. Нормами ч.ч.4, 5 ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Дослідивши зміст висновку органу опіки та піклування Устинівської селищної ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Устинівської селищної ради від 24 квітня 2024 року за №158, яким визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , суд в порядку ч.6 ст.19 СК України не погоджується з даним висновком, як недостатньо обґрунтованим, виходячи з того, що: 1) висновок органу опіки та піклування не містить посилання на жодні письмові докази (акти обстеження умов проживання дітей та відповідача, як їх матері; постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків по відношенню до своїх дітей, довідки медичних закладів про незадовільний стан здоров'я дітей тощо), на підставі яких було зроблено висновок про ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків; 2) висновок не містить обгрунтування доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, виходячи саме з інтересів дітей та неможливості вжиття до відповідача інших заходів, не пов'язаних з позбавленням її батьківських прав з метою збереження сімейних відносин між нею та її дітьми; 3) органом опіки та піклування взагалі не досліджувався спосіб життя відповідача, відсутня характеристика відповідача за місцем її проживання; 4) з наданого суду висновку не вбачається обізнаності органу опіки та піклування про надання відповідачем грошових коштів на утримання своїх дітей, підтримання з ними постійного спілкування в телефонному режимі, здійснення догляду за старшим сином під час перебування останнього в медичному закладі та вжиття заходів щодо ремонту будинку з метою забезпечення спільного проживання з дітьми в майбутньому; 5) висновок органу опіки та піклування не містить відомостей про вжиття до відповідача заходів попередження, спрямованих на зміну нею своєї поведінки по відношенню до своїх дітей у разі, якщо така поведінка суперечить їх інтересам. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладене, зазначену у висновку органу опіки та піклування обставину відсутності у відповідача по справі [PERSON] заперечень проти позбавлення її батьківських прав стосовно її малолітніх дітей суд не бере до уваги як таку, що може бути підставою для задоволення позову, оскільки така згода є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дітей, а також повністю спростовується безпосередньо наданими відповідачем в судовому засіданні поясненнями щодо помилковості розуміння нею правових наслідків такого позбавлення та не роз'яснення їй цих наслідків на засіданні комісії з питань захисту прав дітей Устинівської селищної ради. Отже, висновок органу опіки та піклування Устинівської селищної ради, затверджений рішенням виконавчого комітету від 24 квітня 2024 року №158, є недостатньо обґрунтованим та таким, що має формальний характер, оскільки: не містить об'єктивних даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні відповідача [PERSON] , як матері, від виховання своїх малолітніх дітей на дату його складання; в ньому не зазначається про доцільність втручання в життя дітей шляхом позбавлення відповідача батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення її батьківських прав захистить інтереси дітей та які саме, а тому суд не погоджується з ним, що повністю узгоджується з висновками Верховного Суду про застосування норми ч.6 ст.19 СК України, викладених в постановах від 10 січня 2019 року у справі №200/21514/16-ц, від 14 січня 2019 року у справі №388/723/17 та від 11 лютого 2019 року у справі №643/7567/16-ц. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач [PERSON] притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв'язку із неналежним її поводженням стосовно своїх малолітніх дітей, що свідчить про недоведеність позивачем винної поведінки відповідача, як їх матері, яку неможливо змінити в кращу сторону. Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п.57, 58 рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09, п.100) від 16 жовтня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. З огляду на викладене, враховуючи: 1) участь відповідача [PERSON] в матеріальному забезпеченні своїх малолітніх дітей шляхом перерахування на картковий рахунок своєї матері - позивача по справі [PERSON] грошових коштів на їх утримання у розмірі, що перевищує прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, що в ході судового розгляду не заперечувалось позивачем та не було спростовано нею належними і допустимими доказами; 2) наявність обставин, які свідчать про прояв інтересу відповідача до життя дітей та її небайдужість по відношенню до них, а саме: підтримання спілкування зі старшим сином (з урахуванням його віку) в телефонному режимі та вжиття відповідачем заходів щодо ремонту житлового будинку з метою подальшого проживання в ньому разом із дітьми, що не заперечувалось сторонами під час судового розгляду, а також з'явлення відповідача до суду для участі у розгляді справи та її заперечення проти позбавлення її батьківських прав; 3) обумовленість періодичної відсутності відповідача за місцем проживання дітей питаннями облаштування нею житла в іншій місцевості (Дніпропетровська область), що є значно віддаленою від місця проживання дітей (Кіровоградська область); 4) відсутність достатнього порозуміння у питаннях виховання малолітніх дітей між відповідачем, як їх матір'ю, та позивачем, як їх бабою, з якою вони проживають, що було безпосередньо встановлено судом зі змісту наданих сторонами в судовому засідань пояснень (з приводу приготування їжі для дітей, створення умов для їх проживання в іншому місці, окремо від позивача), що також впливає на ступінь участі відповідача у вихованні дітей та спілкуванні з ними, суд не вбачає наявності в поведінці відповідача [PERSON] сукупності факторів, які б свідчили про її умисне ухилення від виконання батьківських обов'язків по вихованню малолітніх дітей та свідоме нехтування ними. Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду про застосування норм ст.ст.164, 166 СК України, викладеному в постанові від 30 січня 2019 року у справі №361/4928/17. Судом також враховується, що позивачем по справі [PERSON] не було доведено того, яким саме чином позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відповідатиме інтересам її двох малолітніх дітей, з урахуванням не надання суду доказів винної поведінки відповідача, внаслідок якої правам та інтересам дітей була заподіяна шкода, та усунення якої можливе виключно шляхом застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, або отримання малолітніми дітьми пільг чи інших державних гарантій внаслідок вжиття судом даного заходу. На підставі викладеного, суд, оцінивши надані учасниками судового процесу докази, приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту винної поведінки відповідача [PERSON] та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов'язками по відношенню до малолітніх дітей, а також того, що застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, відповідатиме інтересам двох її малолітніх дітей. Таким чином, з урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який може бути застосований судом лише за наявності достатніх підстав для цього та виключно в інтересах дітей, суд приходить до висновку про те, що позивачем не було підтверджено належними та допустимими доказами факту умисного ухилення відповідача [PERSON] від виховання своїх дітей, свідомого нехтування нею батьківськими обов'язками, її винної поведінки щодо дітей, та, як наслідок, не доведено достатньо переконливими і зваженими аргументами того, що позбавлення відповідача батьківських прав виправдане саме інтересами її малолітніх дітей та їх захистом. При цьому наведена позивачем в судовому засіданні обставина періодичної відсутності відповідача за місцем проживання дітей, що може тривати від одного до трьох місяців, може свідчити лише про несвідоме ухилення відповідача, як матері, від виконання своїх батьківських обов'язків, що з урахуванням необхідності облаштування нею житлового будинку за новим місцем проживання та відсутності будь-яких позитивних дій з боку уповноважених державних органів, спрямованих на нормалізацію відносин між матір'ю та дітьми з метою збереження їх сімейних зв'язків, не є тією виключною обставиною, за наявності яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав стосовно своїх двох малолітніх дітей. З огляду на викладене, детально проаналізувавши дійсні обставини справи, враховуючи, що під час судового розгляду позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та її винну поведінку, а також приймаючи до уваги позицію відповідача, яка заперечила проти позбавлення її батьківських прав, посилаючись на своє бажання проживати разом з дітьми та приймати участь у їхньому житті, суд приходить до висновку про відсутність достатніх правових підстав для застосування до відповідача [PERSON] , як матері малолітніх [PERSON] та [PERSON] , передбаченого ст.164 СК України, крайнього заходу впливу у виді позбавлення її батьківських прав відносно них, що, виходячи із встановлених судом правовідносин сторін, не суперечить ст.9 Конвенції про права дитини та ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, у зв'язку з чим позов не підлягає до задоволення. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема пояснень сторін, участь відповідача [PERSON] , як матері, у вихованні двох її малолітніх дітей дійсно була недостатньою, а тому з урахуванням: пасивного характеру поведінки відповідача щодо визначення порядку та способів її участі у вихованні дітей, внаслідок чого вони є періодично позбавленими материнської любові, опіки та захисту; особи відповідача; не вжиття уповноваженими державними органами позитивних дій, спрямованих на збереження сімейних зв'язків між відповідачем та її дітьми за відсутності достатніх та переконливих доказів недоцільності чи неможливості їх застосування, виходячи саме з інтересів дітей, суд, відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, приходить до висновку про можливість попередити відповідача [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в частині забезпечення нею умов для їх спільного проживання однією сім'єю, поклавши на орган опіки та піклування - виконавчий комітет Устинівської селищної ради Кіровоградської області контроль за виконанням відповідачем батьківських обов'язків. Такий висновок суду відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом в постановах №686/5138/17 від 05 грудня 2018 року та №676/6797/17 від 21 лютого 2019 року. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до квитанції №3 від 21 травня 2024 року позивачем по справі [PERSON] був сплачений судовий збір у розмірі 1211 грн. 60 коп. (а.с.1). У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем [PERSON] судові витрати у виді сплаченого нею судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру в загальному розмірі 1211 грн. 60 коп. відшкодуванню відповідачем [PERSON] не підлягають. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, передбачених ч.3 ст.133 ЦПК України, до закінчення судових дебатів суду надано не було.

Outcome: dismissed