Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

У січні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування завданої працівником шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до наказу начальника філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» № 290 від 04.08.2020 [PERSON] з 04 серпня 2000 року працювала на посаді завідуючої ТВБВ № 10020/0326 філії - Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Харків, вул. Слов`янська, 4, та була службовою особою, тобто обіймала посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій. Відповідно до посадових інструкцій завідуючої ТВБВ № 10020/0326 філії - Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк», затверджених наказами від 02 жовтня 2006 року та 20 жовтня 2008 року до завдань та обов`язків [PERSON] входила організація роботи щодо збереження грошових коштів і цінностей, довірених банку (п.7). Крім того, [PERSON] несла персональну відповідальність за належне зберігання та повну схоронність готівки, цінностей та банків суворого обліку, які знаходились в установі банку (абзац 2 розділу "Відповідальність"). Відповідно до наказу № 712 від 28 вересня 2009 року [PERSON] була звільнена з посади завідувача ТВБВ № 10020/0326 на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України в зв`язку з втратою довір`я. Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2022 року у справі № 642/5561/14-к, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Даним вироком встановлено, зокрема, що [PERSON] , працюючи на посаді завідуючої ТВБВ № 10020/0326 філії - Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Харків, вул. Слов`янська, 4, будучи службовою особою, діючі повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, зловживаючи своїм службовим становищем, привласнювала ввірені їй грошові кошти ВАТ «Ощадбанк», які отримувала для внесення в касу банку від клієнта [PERSON] . 16 січня 2024 року ухвалою Верховного суду вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року в частині епізодів з [PERSON] залишено без змін. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 у справі №756/15135/13-ц частково задоволено позов [PERSON] до АТ "Ощадбанк" та стягнуто з Банку на його користь суму вкладу із заборгованістю по договірним процентам у сумі 349 828,76 дол. США, 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання, пені за порушення умов договору (прострочення надання фінансових послуг) у розмірі 3 295 294 грн. 30 коп., та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., а також судовий збір у сумі 1 600 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2023 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року в частині стягнення пені за порушення умов договору в розмірі 59 547,90 дол. США, що еквівалентно 1 647 647, 15 грн. скасовано, та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року в частині стягнення процентів за договором змінено, зменшено розмір процентів з 99 828,76 дол. США до 2 260,50 дол. США. Абзац другий резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції: «Стягнути з АТ «Ощадбанк» на користь [PERSON] суму вкладу із заборгованістю по договірним процентам у розмірі 252 260,50 дол США та 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 647 647,15 грн.». Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року скасовано в частині стягнення з АТ «Ощадбанк» судового збору у розмірі 1 600,00 грн. В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року залишено без змін. Ухвалою Верховного суду від 13 лютому 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Ощадбанк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі №756/15135/13-ц. Постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі №756/15135/13-ц, яка набрала чинності були встановлені наступні обставини. 10 вересня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Ощадбанк»», згодом перейменованим на ПАТ «Ощадбанк», в особі зав. ТВБВ 10020/0326 філії - Харківського обласного ВАТ «Ощадбанк» [PERSON] було укладено договір № 51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи. На виконання п. 1.1. даного договору [PERSON] вніс, а банк прийняв на депозитний рахунок № [NUMBER] кошти у сумі 200 000 дол. США строком на 1 місяць, тобто до 10 жовтня 2008 року. 10 жовтня 2008 року [PERSON] вказані кошти не забрав і за домовленістю з банком отримував відсотки за депозитом до 10 січня 2009 року. 21 січня 2009 року [PERSON] вніс додатково 50 000 дол. США на вказаний депозитний рахунок, про що отримав меморіальний ордер на 250 000 дол. США по депозитному договору № 51095 із врахуванням попередньо внесеної суми. На звернення до АТ «Ощадбанк» з приводу повернення депозитного вкладу [PERSON] отримав відповідь про неможливість повернення депозиту в зв`язку із розглядом кримінальної справи відносно [PERSON] . Діючи від імені банку, [PERSON] уклала з [PERSON] договір № 51095 на вклад «Депозитний ощадного банку», отримала грошові кошти, видала квитанцію та меморіальний ордер, підписавши їх і скріпивши мокрою печаткою банку. Апеляційним судом у вказаній постанові зазначено, що сама суть кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] зводиться до завдання збитків банку нею, як уповноваженим представником банку, тобто складу злочину, передбаченого ст. 191 КК України - привласнення чи розтрата чужого майна, яке було ввірено особі чи перебувало у її віданні, де банк має статус потерпілого, тому дії [PERSON] кваліфіковані за фактом завдання збитків банку, а не [PERSON] . Останній не може нести відповідальність за протиправні дії працівника банку, адже він звернувся й уклав договір з банком, як юридичною собою, а не його представником, як фізичною особою. Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено укладання відповідачкою від імені АТ "Ощадбанк" договору банківського вкладу, на виконання якого банк повинен був повернути [PERSON] кошти, які [PERSON] отримала та привласнила, але не внесла до каси банку, проценти за депозитом, 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання та суму моральної шкоди. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року у справі №756/15135/13-ц, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі № 756/15135/13-ц, яке набрало чинності, повністю виконано АТ "Ощадбанк" 07 березня 2023 року та сплачено: - на користь [PERSON] 250 000,00 доларів США - сума стягнутого судом вкладу, кошти якого були привласнені відповідачкою при їх внесенні до установи банку. - на користь [PERSON] 1 819,70 доларів США - сума стягнутих процентів по вкладу після утримання податку на доходи фізичних осіб в сумі 406,89 доларів США та військового збору в сумі 33,91 доларів США (2 260,50-406,89-33,91=1 819,70). - на користь Державного бюджету 406,89 доларів США - податку на доходи фізичних осіб з виплачених [PERSON] процентів по вкладу. - на користь Державного бюджету 33,91 доларів США - утриманого військового збору з виплачених [PERSON] процентів по вкладу. - на користь [PERSON] 1 647 647,15 грн. - 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. - на користь [PERSON] 10 000,00 грн. - сума стягнутої моральної шкоди. Таким чином, в результаті виконання рішення суду про повернення депозитного вкладу [PERSON] , кошти за яким до Банку не вносились, а були привласнені колишнім працівником Банку [PERSON] в результаті вчинення останньою кримінальних правопорушень, АТ "Ощадбанк" була завдана шкода та здійснені витрати на загальну суму 252 260,50 доларів США та 1 657 647,15 грн. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з [PERSON] кошти в розмірі 252 260,50 доларів США та 1 657 647,15 грн. Ухвалою судді від 31 січня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, правом на подання відзиву не скористалась, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, з приводу результатів розгляду справи покладалась на розсуд суду. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що відповідно до наказу начальника філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» № 290 від 04.08.2020 [PERSON] з 04 серпня 2000 року була прийнята на посаду завідуючої ТВБВ № 10020/0326 філії - Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Харків, вул. Слов`янська, 4, та стала службовою особою, тобто обіймала посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій. Відповідно до посадових інструкцій завідуючої ТВБВ № 10020/0326 філії - Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк», затверджених наказами від 02 жовтня 2006 року та 20 жовтня 2008 року до завдань та обов`язків [PERSON] входила організація роботи щодо збереження грошових коштів і цінностей, довірених банку (п.7). Крім того, [PERSON] несла персональну відповідальність за належне зберігання та повну схоронність готівки, цінностей та банків суворого обліку, які знаходились в установі банку (абзац 2 розділу "Відповідальність"). Відповідно до наказу № 712 від 28 вересня 2009 року [PERSON] була звільнена з посади завідувача ТВБВ № 10020/0326 на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України в зв`язку з втратою довір`я. Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2022 року у справі № 642/5561/14-к, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Даним вироком встановлено, зокрема, що [PERSON] , працюючи на посаді завідуючої ТВБВ № 10020/0326 філії - Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Харків, вул. Слов`янська, 4, будучи службовою особою, діючі повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, зловживаючи своїм службовим становищем, привласнювала ввірені їй грошові кошти ВАТ «Ощадбанк», які отримувала для внесення в касу банку від клієнта [PERSON] . 16 січня 2024 року ухвалою Верховного суду вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року в частині епізодів з [PERSON] залишено без змін. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 у справі №756/15135/13-ц частково задоволено позов [PERSON] до АТ "Ощадбанк" та стягнуто з Банку на його користь суму вкладу із заборгованістю по договірним процентам у сумі 349 828,76 дол. США, 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання та пені за порушення умов договору (прострочення надання фінансових послуг) у розмірі 3 295 294 грн. 30 коп., та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., а також судовий збір у сумі 1 600 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2023 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року в частині стягнення пені за порушення умов договору в розмірі 59 547,90 дол. США, що еквівалентно 1 647 647, 15 грн. скасовано, та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року в частині стягнення процентів за договором змінено, зменшено розмір процентів з 99 828,76 дол. США до 2 260,50 дол. США. Абзац другий резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції: «Стягнути з АТ «Ощадбанк» на користь [PERSON] суму вкладу із заборгованістю по договірним процентам у розмірі 252 260,50 дол США та 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 647 647,15 грн.». Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року скасовано в частині стягнення з АТ «Ощадбанк» судового збору у розмірі 1 600,00 грн. В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року залишено без змін. Ухвалою Верховного суду від 13 лютому 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Ощадбанк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі №756/15135/13-ц. Постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі №756/15135/13-ц, яка набрала чинності були встановлені наступні обставини. 10 вересня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Ощадбанк»», згодом перейменованим на ПАТ «Ощадбанк», в особі зав. ТВБВ 10020/0326 філії - Харківського обласного ВАТ «Ощадбанк» [PERSON] було укладено договір № 51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи. На виконання п. 1.1. даного договору [PERSON] вніс, а банк прийняв на депозитний рахунок № [NUMBER] кошти у сумі 200 000 дол. США строком на 1 місяць, тобто до 10 жовтня 2008 року. 10 жовтня 2008 року [PERSON] вказані кошти не забрав і за домовленістю з банком отримував відсотки за депозитом до 10 січня 2009 року. 21 січня 2009 року [PERSON] вніс додатково 50 000 дол. США на вказаний депозитний рахунок, про що отримав меморіальний ордер на 250 000 дол. США по депозитному договору № 51095 із врахуванням попередньо внесеної суми. На звернення до АТ «Ощадбанк» з приводу повернення депозитного вкладу [PERSON] отримав відповідь про неможливість повернення депозиту в зв`язку із розглядом кримінальної справи відносно [PERSON] . Діючи від імені банку, [PERSON] уклала з [PERSON] договір № 51095 на вклад «Депозитний ощадного банку», отримала грошові кошти, видала квитанцію та меморіальний ордер, підписавши їх і скріпивши мокрою печаткою банку. Апеляційним судом у вказаній постанові зазначено, що сама суть кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] зводиться до завдання збитків банку нею, як уповноваженим представником банку, тобто складу злочину, передбаченого ст. 191 КК України - привласнення чи розтрата чужого майна, яке було ввірено особі чи перебувало у її віданні, де банк має статус потерпілого, тому дії [PERSON] кваліфіковані за фактом завдання збитків банку, а не [PERSON] . Останній не може нести відповідальність за протиправні дії працівника банку, адже він звернувся й уклав договір з банком, як юридичною собою, а не його представником, як фізичною особою. Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено укладання Відповідачкою від імені АТ "Ощадбанк" договору банківського вкладу, на виконання якого банк повинен був повернути [PERSON] кошти, які [PERSON] отримала та привласнила, але не внесла до каси банку, проценти за депозитом, 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання та суму моральної шкоди. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року у справі №756/15135/13-ц, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі № 756/15135/13-ц, яке набрало чинності, повністю виконано АТ "Ощадбанк" 07 березня 2023 року та сплачено: - на користь [PERSON] 250 000,00 доларів США - сума стягнутого судом вкладу, кошти якого були привласнені відповідачкою при їх внесенні до установи банку. - на користь [PERSON] 1 819,70 доларів США - сума стягнутих процентів по вкладу після утримання податку на доходи фізичних осіб в сумі 406,89 доларів США та військового збору в сумі 33,91 доларів США (2 260,50-406,89-33,91=1 819,70). - на користь Державного бюджету 406,89 доларів США - податку на доходи фізичних осіб з виплачених [PERSON] процентів по вкладу. - на користь Державного бюджету 33,91 доларів США - утриманого військового збору з виплачених [PERSON] процентів по вкладу. - на користь [PERSON] 1 647 647,15 грн. - 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. - на користь [PERSON] 10 000,00 грн. - сума стягнутої моральної шкоди. Таким чином, в результаті виконання рішення суду про повернення депозитного вкладу [PERSON] , кошти за яким до Банку не вносились, а були привласнені колишнім працівником Банку [PERSON] в результаті вчинення останньою кримінальних правопорушень, АТ "Ощадбанк" була завдана шкода та здійснені витрати на загальну суму 252 260,50 доларів США та 1 657 647,15 грн. За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст. 441 ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (ст.ст.130,132-134 КЗпП України), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого. Відповідно до статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п. 3 ст. 134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. Якщо працівник звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінчення терміну давності, актом амністії, притягненням до адміністративної відповідальності або у зв`язку з передачею винного на поруки, це не виключає застосування матеріальної відповідальності. Разом з тим працівник не може притягуватися до матеріальної відповідальності за п. 3 ст.134 КЗпП України, у разі винесення виправдувального вироку, припинення кримінальної справи за відсутністю складу або події скоєння злочину. Так, вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 грудня 2022 року у справі № 642/5561/14-к, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року та ухвалою Верховного суду від 16 січня 2024 року [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що оскільки на час вчинення кримінального правопорушення [PERSON] перебувала у трудових відносинах з позивачем, на неї покладається обов`язок з відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачу за вчинення правопорушення, що переслідується у кримінальному порядку, вина у вчиненні якого встановлена вироком суду. Працівник несе повну матеріальну відповідальність відповідно до п. 3 ст.134 КЗпП України не тільки у випадках, коли щодо нього винесений обвинувальний вирок, але і тоді, коли наявність складу злочину в його діях установлено слідчими органами (притягнення до кримінальної відповідальності з наступним припиненням провадження у справі за нереабілітуючою підставою, яка не виключає кримінальну відповідальність). До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 463/4040/15-ц (провадження № 61-23441св18) та у постанові від 26 липня 2021 року у справі № 592/8140/20 (провадження № 61-7226св21). Матеріалами справи підтверджується, що позивач відшкодував потерпілій особі шкоду, завдану відповідачем та визначену рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року у справі №756/15135/13-ц, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року, а саме 252 260,50 доларів США та 1 657 647,15 грн, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Наведене узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 463/4040/15-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 583/1942/17, від 26 липня 2021 року у справі № 592/8140/20 та від 21 жовтня 2021 року у справі № 760/15085/18. Відповідно до статті 141 ЦПК України, ураховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати, що включають судовий збір у сумі 15 540 грн за подання позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved