Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

18 липня 2024 року заявник звернувся до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а саме просить суд встановити факт належності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП\~ [NUMBER] , трудової книжки від 10 серпня 1958 року, де дата народження заявника дописана -1940 рік. Свої вимоги мотивує тим, що 26.08.2008 року їй видано Посвідку на постійне проживання в Україні, де заявник зареєстрована та проживає. Звернення до суду пов`язано з тим, що трудова діяльність мала місце під час існування СРСР в РС ФСР (РФ), відповідно отримувала пенсійне забезпечення за рахунок бюджетних коштів рф. З початку повномасштабного військового вторгнення в Україну рф припинено виплату пенсії, у зв`язку з чим заявник звернулась за місцем проживання до відділу ПФУ для призначення пенсії в Україні на загальних підставах, але рішенням ГУ ПФУ в Одеській області № 112850004389 від\~11.07.2024 заявнику відмовлено у призначенні пенсії з підстав, що на першій сторінці трудової книжки дописано рік народження [NUMBER] , відповідно період роботи згідно трудової книжки, виданої 10 серпня 1958 року, не зараховано. Вищевказане унеможливлює зарахування їй трудового стажу для призначення пенсії, тим самим, порушуються права заявника, а тому, такі інтереси підлягають судовому захисту.(а.с.2-3) Ухвалою судді від 22 липня 2024 року заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі в порядку окремого провадження та призначено судове засідання. (а.с.11-12) 30 липня 2024 року судом від представника заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області Щербини О.С. отримано пояснення у справі, в якому зазначила, що [PERSON] , [INFO] , 03 липня 2024 року звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України з заявою щодо повторного призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Право на отримання пенсій визначено у ст. 8 в Закону № 1058, яким користуються громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Відповідно до ст. 26 Закону № 1058 необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком становить 15 років. Згідно розрахунку стажу у заявниці не підтверджено страховий стаж згідно трудової книжки від 10 серпня 1958 року, оскільки рік її народження дописано, а отже у здійсненні призначення пенсії відмовлено, що підтверджується Рішенням №112850004389 від 11 липня 2024 року, яке прийнято Головним управлінням за принципом «екстериторіальності». Зацікавлена особа у цій справі не є тим територіальним органом Пенсійного фонду України, який призначав заявнику пенсію при досягненні 55 років та не має у розпорядженні необхідних документів. При розгляді заяви про повторне призначення пенсій страховий стаж заявника належним чином не підтверджено у достатньому для її призначення розмірі. З урахуванням пояснення зазначає, що порушено вимоги Порядку №22-1 та обставини допису року народження у трудовій книжці потребують вирішенню в порядку окремого провадження цивільного судочинства у відповідності до норм ст. 315 ЦПК України. При розгляді справи покладається на об`єктивність та неупередженість суду та просить суд розглянути справу без її участі з урахуванням наданих письмових пояснень. (а.с. 15-19) Заявник до суду не з`явилась, представник заявника адвокат Деречина О.В. просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, про що надала до суду відповідну заяву. (а.с. 24) Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п.\~6 ч.\~1 ст.\~315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2018 року по справі №545/1472/17 (провадження № 61-1584св17) зазначено, що «при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства». Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно посвідки на постійне місце проживання серії [NUMBER] , виданої УМВС У в Кіровоградській області 11 серпня 2008 року, заявник [PERSON] народилася [INFO] у м. Валуйки Бєлгородської області.\~(а.с.4) Згідно копії трудової книжки, виданої 10 серпня 1958 року на ім`я [PERSON] , дописано рік народження - 1940, прізвище [PERSON] змінено на Бурлуцька на підставі паспорта [NUMBER] , виданого Ровеньським РВВС 17 березня 1976 року (а.с. 5) На підтвердження факту належності заявнику трудової книжки від 10 серпня 1958 року заявником надано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане на підставі актового запису №25 від 27 січня 1940 року Валуйським ЗАГС Курської області, яке свідчить про народження [PERSON] , яка народилась [INFO] , у графі батько зазначений [PERSON] , а в графі мати [PERSON] , місце народження зазначено місто Валуйки. На свідоцтві про народження мається відбиток штампу про видачу паспорту серії [NUMBER] від 31 жовтня 1972 року. (а.с. 7) Також, на підтвердження зазначеного факту заявником надано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 11 серпня 1960 року В.Серебрянською сільською радою, с. В.Серебрянка Ровеньського району Бєлгородської області про реєстрацію шлюбу між [PERSON] , 1937 року народження та [PERSON] , 1940 року народження, реєстрація шлюбу проведена [INFO] , після реєстрації шлюбу присвоєно прізвища: чоловіку [PERSON] , дружині [PERSON] , актовий запис\~№5. На свідоцтві про шлюб мається відбитки штампів про видачу паспортів: серії [NUMBER] від 31 жовтня 1972 року та серії [NUMBER] від\~17\~березня\~1976 року. (а.с. 6) Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, [PERSON] обґрунтовувала свої вимоги тим, що у трудовій книжці, виданій [INFO] , дописано рік народження. Даний факт був виявлений при зверненні заявника до Пенсійного фонду України з заявою про повторне призначення пенсії. Тобто, заявник фактично просила встановити факт належності їй трудової книжки для підтвердження страхового (трудового) стажу. Метою встановлення заявленого факту є реалізація заявником права на пенсійне забезпечення. Чинне законодавство не передбачає можливості підтвердження трудового стажу судовим рішенням. Разом з тим, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №\~637. У пункті 26 наведеного вище Порядку визначено, що якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку. Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 636/4087/19 провадження № 61 - 13847св20, згідно якої суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що незастережена дописка року народження при заповненні Трудової книжки від\~10\~серпня 1958 року має юридичні наслідки, так як не дає можливості врахувати загальний стаж роботи заявника, а тому суд заяву задовольняє і встановлює факт належності правовстановлюючого документа. Таким чином, факт про встановлення якого просить заявник, має юридичне значення, при цьому спір про право відсутній, а метою встановлення факту належності правовстановлюючого документа заявнику є звернення до органів Пенсійного фонду України з метою призначення пенсії, а заявник позбавлений можливості у позасудовому порядку встановити факт належності правовстановлюючого документа. Отже, оцінюючи досліджені по справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності в їх сукупності, суд приходить висновку, що правовстановлюючий документ, а саме: трудова книжка від\~10\~серпня\~1958 року, видана на ім`я [PERSON] , належить [PERSON] , а також, що у вказаному правовстановлюючому документі незастережена дописка року народження заявника. На підставі викладеного та

Outcome: approved