Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в якому, із урахуванням уточненої позовної заяви, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що з 2010 року вона фактично проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] .. Вказане домоволодіння перебуває у розпорядженні в позивача за усною домовленістю із [PERSON] , згідно якої заявниця передала останньому грошові кошти в сумі 11\~000,00 доларів, а [PERSON] зобов`язався відчужити [PERSON] у власність житловий будинок [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 600,00 кв.м.. За період часу з 2010 року по дату звернення із відповідним позовом до суду, [PERSON] постійно та безперервно проживала у зазначеному житловому будинку, вчасно сплачувала комунальні послуги. Крім того, позивачем було здійснено ряд покращень, як житлового будинку, а саме: замінено вікна; відремонтовано дах; здійснено косметичний ремонт в житлових та технічних кімнатах, так і земельної ділянки, на якій він розташований - відремонтовано паркан; насаджені квіти, дерева, городина. Таким чином, позивач наполягає на тому, що вона відкрито та безперервно користується цим нерухомим майном, а у зв`язку з неможливістю оформити право власності належним чином, змушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю. Ухвалою суду від 19 березня 2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 35). Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року зобов`язано Новомосковську міську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , актовий запис № 657 (а.с. 43). У призначене судове засідання позивач не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача відзив на позов не подав, в судове засідання повторно не з`явився, був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Фактичні обставини справи, встановлені судом. [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності житловою площею не більше 60 кв.м. від 16 вересня 1974 року належала земельна ділянку площею 600 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-16). На даній земельній ділянці у відповідності до технічного паспорту домоволодіння від 20 вересня 1978 року [PERSON] був зведений житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 44,00 кв.м., та житловою площею 22,20 кв.м. (а.с. 22-25). Як встановлено із показань позивача, остання мала із [PERSON] усну домовленість стосовно передачі в її власність житлового будинку [ADDRESS] , однак [INFO] [PERSON] помер, не встигши належним чином передати право власності на домоволодіння (а.с. 42). Між тим, не дивлячись на зазначені вище обставини у 2010 році [PERSON] почала проживати у спірному житловому будинку, де мешкає і на час подання позовної заяви до суду, що підтверджено актом старшого інспектора відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 17 червня 2016 року (а.с. 28). Крім того, факт проживання позивача за адресою: [ADDRESS] підтверджено наступними документами: - технічним паспортом на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] від 04 березня 2021 року, виготовленим за замовленням [PERSON] ; - копією технічних умов на приєднання до систем централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення № 56 від 17 серпня 2021 року за адресою: [ADDRESS] , здійснених за замовленням [PERSON] ; - платіжними квитанціями за сплату комунальних послуг. На виконання ухвали суду Новомосковською державною нотаріальною конторою надано інформаційну довідку зі спадкового реєстру, відповідно до якої спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] не заводилась, жоден зі спадкоємців із заявою про прийняття спадщини після його смерті не звертався. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно достатті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Судом встановлено, що [PERSON] набула права користування житловим будинком [ADDRESS] у 2010-му році й відтоді добросовісно, відкрито, безперервно, без правової підстави володіє спірним нерухомим майном, а тому у даному випадку судом вбачаються підстави для застосування правового механізму для набуття у власність такого майна, передбаченого ст. 344 ЦК України за набувальною давністю. А тому суд приходить до висновку про те, що позовна заява [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. В зв`язку з тим, що позивачка не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, суд,

Outcome: approved