Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. В березні 2024 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] ,\~згідно вимог якого просив визнати себе батьком дитини [PERSON] , [INFO] , та внести зміни до актового запису №217 складеного 19.02.2014 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області про народження [PERSON] , [INFO] , шляхом виключення відомостей про батьківство [PERSON] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з 11.11.2010 по 26.11.2013 [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Проте, у період з вересня 2011 року по 26 грудня 2014 року саме позивач [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство, тобто перебували у цивільному шлюбі. У цей період законний чоловік [PERSON] , - відповідач [PERSON] , перебував у місцях позбавлення волі, тому їхній шлюб фактично припинив існувати. У період спільного проживання позивача з [PERSON] народилися їхні спільні діти, зокрема син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Позивач наголосив, що всі ці діти народилися у період зареєстрованого шлюбу [PERSON] з відповідачем [PERSON] . Проте, якщо під час народження першої дитини, хлопчика [PERSON] , відповідач погодився надати заяву, що ця дитина не його й позивач визнав своє батьківство щодо неї, то під час реєстрації другої дитини, дівчинки [PERSON] , відповідач, через перебування у місцях позбавлення волі, вже не мав можливості надати таку заяву, тому у графі батько було зазначено саме відповідача [PERSON] . Позивач переконаний, що дочка [PERSON] , народжена [PERSON] , є їхньою спільною дитиною, тобто він, [PERSON] , є її біологічним батьком, адже вона була зачата під час їхнього спільного проживання та зовні дуже схожа на нього, але оскільки у актовому записі про її народження у графі батько зазначено іншого чоловіка це і змусило його звернутися до суду з цим позовом. Заяви (клопотання) сторін та процесуальні дії суду у справі. 13.03.2024 до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов вищевказаний позов позивача (а.с.1,25); 26.03.2024 за ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позов з додатками направлено для розгляду за підсудністю до Софіївського районного суду Дніпропетровської області (а.с.31); 01.05.2024 позовна заява надійшла до Софіївського районного суду Дніпропетровської області та цього ж дня розподілена для розгляду судді цього суду [PERSON] (а.с.37,38); 03.05.2024 за ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с.39); 04.06.2024 від представника третьої особи, Покровського ВДРАЦС у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропет\-ровської області, надійшли письмові пояснення згідно яких остання не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача за умови доведеності позову належними та допустимими доказами, зокрема підкрислила на необхідності проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Крім того зауважила щодо неповноти змісту позовних вимог, оскільки позивач бажаючи, щоб батьком народженої 28.12.2013 дівчинки Софії у актовому записі про її народження був зазначений саме він, не вказав відомостей про його громадянство та місце проживання (а.с.50-51); 04.06.2024 за ухвалою суду визнано обов`язковою явку позивача та його представника у підготовче судове засідання (а.с.61); 15.08.2024 за ухвалою суду підготовче судове засідання закрито і справу призначено до судового розгляду (а.с.81). Позивач [PERSON] та його представник адвокат Сафіна О.Т. на виклик суду ані у підготовче судове засідання, ані на судовий розгляд справи не з`явилися. Від вказаного представника позивача надійшли письмові заяви про можливість розгляду справи за їхньої відсутності. Представник позов підтримала і просила його задовольнити (а.с.52, 69, 87). Відповідач [PERSON] на судовий розгляд справи не з`явився, проте направив до суду письмову заяву про можливість розгляду справи без його участі. У цій заяві відповідач також зазначив, що він дійсно не є біологічним батьком [PERSON] , яка народжена [INFO] [PERSON] , з огляду на викладене не заперечував проти пред`явленого до нього позову (а.с.48). Третя особа, без самостійних вимог, [PERSON] , про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, проте у судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. Заяв, клопотань чи заперечень по суті спору до суду не направляла. Третя особа, без самостійних вимог, Покровський відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропет\-ровської області Південного міжрегіо\-нального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), явку свого представника у судове засідання не забезпечила, проте направила до суду зазначені вище письмові пояснення, які просила суд врахувати під час судового розгляду та ухвалення судового рішення (а.с.50-51, 72,79). Враховуючи те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2\~ст.\~247\~ЦПК України не здійснювалося. Фактичні обставини встановлені судом. З матеріалів цивільної справи судом установлено, що у період з 11.11.2010 по 26.11.2013, відповідач у справі, [PERSON] та третя особа, [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі між собою (а.с.12, 14). У період їхнього шлюбу народилися діти: хлопчик [PERSON] , [INFO] , батьком якого зазначено позивача у справі - [PERSON] (а.с. 15) та дівчинка [PERSON] , [INFO] , батьком якого зазначено відповідача [PERSON] (а.с.16). 21.06.2017 третя особа [PERSON] уклала новий шлюб з іншим чоловіком - [PERSON] та змінила своє прізвище на [PERSON] (а.с.13). На підтвердження факту спільного проживання позивача з [PERSON] , як чоловіка та дружини, ведення спільного господарства та свого батьківства відносно дівчинки [PERSON] , [INFO] . позивач надає письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.17,18). Норми права застосовані судом. Частиною 1\~ст.126 СК України\~передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 128 СК України\~передбачено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Згідно статті 129 СК України, особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Згідно статті 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Суд звертає увагу, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20), доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Крім того, для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. У постанові від 16 травня 2018 року у справі №591/6441/14-ц, провадження №61-6030св18 Верховний Суд зазначив, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до\~Цивільного процесуального кодексу України. А доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі\~статтею 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Отже, для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути лише висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). Мотиви та висновки суду. Враховуючи обставини справи, характер правовідносин, в яких виник спір, суд вважає, що позивач усупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України не надав жодних доказів, які підтверджують ні факту його спільного проживання з матір`ю дитини, батьком якого він себе вважає, ні факту ведення з нею спільного господарства у період імовірного зачаття згаданої дитини, й ні факту самої спорідненості позивача та [PERSON] , [INFO] , з огляду на таке. Так, згідно відомостей про зареєстроване місце постійне проживання позивача, останній зареєстрований у с. Мар`ївка Павлоградського району Дніпропетровської області (а.с.8 на звороті), тоді як [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] (а.с.11). Про те, що [PERSON] фактично проживав у певний період за адресою матері дитини [PERSON] , позивач доказів не надав. Надання у якості доказів письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] не можуть вважатися показаннями свідків в розумінні\~ст. 90, 93, 230, 233 ЦПК України, оскільки суд сприймає такі показання безпосередньо під час допиту свідка у судовому засіданні, попереднього попередивши його про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень та після приведення його до присяги свідка. Згідно вимог ст. 233 ЦПК України суд може оголошувати покази свідків, за умови, що вони були зібрані за результатами судових доручень чи отриманні у інших судових справах. У відповідних письмових заявах свідків містяться вказівки про їх можливість надати свої свідчення безпосередньо у судовому засіданні у режимі відеоконференції, проте у жодне з судових засідань ані позивач, ані його представник не з`явилися, щоб заявити відповідне клопотання. А підстав для їх виклику у судове засідання судом з власної ініціативи не було. Так,\~згідно статті\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках.\~ Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом.\~ Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд сприяв стороні позивача та його представника у реалізації їхніх прав на подання доказів, насамперед для з`ясування усіх обставин справи, повного та об`єктивного її розгляду з метою надання пояснень щодо доказів, на підставі яких позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановлення їх належності, достовірності та достатності, доцільності призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, судом було постановлено 04.06.2024 ухвалу про визнання обов`язковою явку позивача та його представника у підготовче судове засідання. Однак, позивач та його представник проігнорували ці вимоги суду, так і не з`явившись у жодне з наступних підготовчих судових засідань, що мали місце 27.06.2024 та 15.08.2024. Представник позивача після цієї ухвали суду продовжував направляти до суду заяви про можливість розгляду справи за його та позивача відсутності. У матеріалах цивільної справи є довідка про вручення вказаної ухвали представникові позивача адовкату [PERSON] через підсистему «Електронний суд» (а.с.66). Варто зауважити, що третя особа, мати дівчинки [PERSON] [PERSON] , теж повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, проте за півроку, що справа перебуває на розгляді у суді, особисто чи через представника жодного разу так і не направила до суду своєї заяви по суті справи, зокрема, що вона підтверджує, що батьком її дочки [PERSON] є саме позивач у справі. Наявність у позивача та третьої особи [PERSON] спільної дитини, сина [PERSON] , народженого [INFO] , саме по собі не може свідчити про наявність його кровного споріднення й з іншою дитиною народженою [PERSON] [INFO] , зокрема дівчинкою [PERSON] . Також визнання позову відповідачем [PERSON] не може бути безумовною підставою для задоволення позову, оскільки згідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд лише за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Проте якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. До того ж з письмової заяви відповідача про визнання ним пред`явленого позову останній лише визнав той факт, що саме не він є біологічним батьком дівчинки [PERSON] , доводів, що цим батько є саме позивач він не зазначив (а.с.48). Інших доказів позивачем надано не було. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання батьківства не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи за допомогою належних та допустимих доказів, а відтак відсутні законні підстави для їх задоволення. При цьому варто зауважити, що позивачем було пропущено річний строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, передбачений ч. 2 ст. 129 СК України, оскільки з доводів позивача, що містяться у позові, видно що він дізнався про своє батьківство дівчинки Софії саме з дня її народження, яка мала місце 28.12.2013, проте до суду з цим позовом він звернувся лише 09.03.2024 (а.с.24), тобто більш ніж через 10 років. Незважаючи на це, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] саме за їх безпідставності, а не через сплив строків позовної давності. Розподіл судових витрат. У зв`язку з тим, що у задоволені позовних вимог позивача повністю відмовлено, то у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, всі понесені ним судові витрати під час звернення до суду з цим позовом слід віднести за його рахунок. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed