Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 04.11.1999 р. між сторонами був укладений шлюб. Сторонам як подружжю було виділено земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 2624086801:03:002:0004 площею 1781 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (оціночна вартість 175405.54 грн.). Під час шлюбу на цій земельній ділянці подружжям побудовано житловий будинок, загальною площею 299,80 кв.м., ідентифікаційний номер 560060726240, право власності на який було зареєстровано на відповідача на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер 32797110, виданого 28.01.2015 р. (оціночна вартість 3911274.09 грн.) Оскільки земельна ділянка була виділена сторонам як подружжю, а будинок побудований під час шлюбу, то майно являється спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач та позивач разом не проживають (шлюб розірвано рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25.05.2023 р.) та згоди щодо поділу спільного майна між ними не досягнуто, з огляду на що є необхідність поділити спільне майно в судовому порядку та визнати право права власності позивача на 1/2 частину спільного сумісного майна. Тому позивач [PERSON] просить визнати спільним сумісним майном подружжя житловий будинок, земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та визнати за сторонами право приватної спільної часткової власності наведеним майном по 1/2 частині кожному. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 червня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Говтвяниця М.В. підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Пояснила, що будинок та земельна ділянка були придбані сторонами під час спільного проживання у шлюбі, тому вказане майно є спільною сумісною власністю. Наразі позивач та відповідач спільно не проживають та в 2023 року шлюб між ними був розірваний. До подачі позову сторони не змогли вирішити питання щодо поділу майна у добровільному порядку. У зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати відповідно до вимог ЦПК. Відповідач [PERSON] в призначене судове засідання не з`явився, був повідомлений про місце та розгляд справи належним чином в встановленому порядку. 18.07.2024 року подав до суду заяву, в якій просить судові засідання проводити без його участі, позовні вимоги визнає повністю, не заперечує щодо задоволення позову (а.с.47). Суд заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази, заслухавши думку учасників дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу вимог ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Так, положеннями статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, а майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Конструкція статей 60,70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт,у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та є сталим у судовій практиці при вирішенні спірних правовідносин. Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60,70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.11.1999 року, який розірвано на підставі рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2023 року (а.с. 57-58). Згідно інформації, яка сформована за допомогою додатку «Реєстр нерухомості», номер витягу 5004469774979, номер інформаційної довідки 13786491874 відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 2624086801:03:002:0004, площею 1781 кв.м. та житловий будинок, загальною площею 299,80 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер 32797110, виданого 28.01.2015 р. (а.с. 10-11). Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості 201-20240329-0007571191 від 29 березня 2024 року оціночна вартість житлового будинку, загальною площею 299,80 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , власником якого є відповідач [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер 32797110, виданого 28.01.2015 р. складає - 3911274.09 грн., оціночна вартість земельної ділянки за цією ж адресою, кадастровий номер 2624086801:03:002:0004 площею 1781 кв.м. складає - 175405.54 грн. (а.с.9). Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] посилається на те, що оскільки як подружжю сторонам по справі було виділено земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та ними побудовано житловий будинок в період перебування у шлюбі, це майно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що земельна ділянка та житловий будинок набуті подружжям за час шлюбу, та є їх спільною сумісною власністю,відповідач за яким зареєстровано право власності на земельну ділянку та житловий будинок, визнає вказані обставини, кожному з колишнього подружжя належить право власності на 1/2 частину спільного майна, суд вважає, що позов слід задовольнити та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за сторонами право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна. За вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача. При поданні до суду позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір відповідно до квитанції про сплату №9232-6306-1131-0800 від 12.06.2024 року в розмірі 9 084,00 гривень, виходячи з вартості спірного майна, що була відома позивачу на час звернення його до суду. Враховуючи, що відповідач визнав позов, то на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що становить 4 542,00 грн., за вимогу про поділ спільного майна подружжя, сплаченого при поданні позову, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені нею витрати на сплату судового збору за дві вимоги у розмірі 50 відсотків судового збору, тобто 4 542,00грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved