Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

[PERSON] 20.09.2019 року звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнила та просила суд: стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на відшкодування матеріальної шкоди 566 509,00 грн. на її користь шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на її користь судові витрати. В обґрунтування позову посилалась на те, що 15.07.2010 нею було укладено договір позики з [PERSON] , відповідно до якого вона надала останньому у борг 560 900,00 грн., строком до 31.12.2010 року. Вказаний договір було посвідчено ПН ХМНО Клопотовим С.Д. та зареєстровано в реєстрі за №1951. В подальшому [PERSON] позичені грошові кошти їй не повернув в повному обсязі. В зв`язку з чим ПН ХМНО Клопотовим С.Д. було видано виконавчий напис від 16.09.2011, зареєстрований в реєстрі за №2262. При цьому витрати на здійснення виконавчого напису склали 1% від суми заборгованості, тобто виконавчий напис виданий на суму заборгованості з витратами 566509,00 грн. У вересні 2011 року нею направлено заяву про відкриття виконавчого провадження за місцем проживання боржника, а саме до Відділу ДВС Харківського районного управління юстиції Х/о, до заяви було долучено оригінал виконавчого документу. На підставі її заяви та вказаного виконавчого документу постановою державного виконавця ВДВС Харківського РУЮ Кондратьєвою О.Д. відкрито ВП [NUMBER] по стягненню з [PERSON] на її користь грошових коштів. Вказана постанова надійшла на її адресу у вересні 2011 року, після цього з ВДВС на її адресу жодних документів не надходило, державні виконавця з нею не зв`язувались. Вказала, що у зв`язку з тим, що вона в період з 2011-2019 року перебувала за кордоном (подорожувала та перебувала у матері в РФ), вона не цікавилась вказаним виконавчим провадженням, розраховуючи на те, що виконанням займається спеціальний державний орган, у них є її контакти та в разі необхідності вони з нею зв`яжуться. З урахуванням того, що на протязі 8 років гроші їй не повернуті, їй ніхто не телефонував, у червні 2019 року вона зателефонувала до Міськрайонного ВДВС по Харківському району, який є правонаступником ВДВС Харківського РУЮ та поцікавилась долею її виконавчого провадження. В серпні 2019 року вона отримала відповідь з ГТУЮ в Харківській області, в якій їй повідомили, що дійсно в Міськрайонному ВДВС по Харківському району та м.Люботину ГТУЮ в Х/о перебувало виконавче провадження по виконанню вказаного виконавчого напису №2262. 26.09.2011 було відкрито виконавче провадження, однак в подальшому, при зміні особового складу відділу, зазначений документ від одного державного виконавця до іншого не передавався, поштою оригінал виконавчого документу їй не повертався, що свідчить про його втрату. Таким чином, їй було відмовлено у поновленні вказаного виконавчого провадження без надання дублікату виконавчого документу і органи ДВС та ГТУЮ в Х/о відмовились самостійно вжити заходів щодо поновлення виконавчого провадження. Також, Клопотов С.Д. повідомив їй, що вже тривалий час не є приватним нотаріусом і весь архів він в 2015 році передав до Харківського обласного державного нотаріального архіву. В свою чергу Харківський обласний державний нотаріальний архів повідомив їй, що нотаріальні документи передані на державне зберігання до нотаріального архіву з присвоєнням архівного фонду №154. За результатами пошуку, їй повідомлено, що за обліковими документами фонду №154 справи під індексом №02-20 «Виконавчі написи та документи на підставі яких вони посвідчувались» за 2011 рік були знищені експертною комісією на підставі акту №1 від 20.10.2015. Таким чином, вона позбавлена права отримати дублікат виконавчого документу. Вказала, що станом на даний час вказане виконавче провадження завершено через його втрату, а його відновлення неможливе через неможливість отримання дублікату виконавчого документу. Враховуючи викладене, звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді [PERSON] від 30.09.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі. 04.12.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ГУ ТУЮ в Харківській області, в якому представник просила відмовити в задоволенні позову. Посилалась на те, що матеріали справи не містять доказів того, що в результаті протиправних дій відповідачів цивільні права позивача зазнали зменшення або ліквідації і це позбавило її можливості здійснювати, реалізувати це право повністю або частково. Рішення суду, яким визнано незаконні дії чи бездіяльність посадових осіб органів ДВС в матеріалах справи відсутнє. Сам факт неотримання коштів за виконавчим документом з вини державного виконавця не є збитками, оскільки кошти повинен був сплатити боржник, а не державний виконавець. До ВДВС не переходять зобов`язання боржника за виконавчим документом. Умови для покладення на органи ДВС відповідальності не встановлені, оскільки позивачем не доведено, що їй заподіяна майнова шкода за вини виконавчої служби під час виконання виконавчого документа. Також, сам по собі факт невиконання рішення суду боржником не є безумовною підставою для покладення такого відшкодування на виконавчу службу за рахунок держави. Також, у додатку до позову позивач зазначає, що у ВДВС Богодухівського РУЮ Х/о також перебувало виконавче провадження про стягнення грошових коштів з того ж боржника на її користь. Однак, виконавчий документ було повернуто стягувачу з огляду на відсутність майна у боржника. Матеріали справи не містять жодних доказів майнового стану боржника, у достатньому для виконання своїх боргових зобов`язань. Також у матеріалах справи відсутні докази того, що недбалі дії державного виконавця призвели до відчуження боржником майна та унеможливили звернення на нього стягнення в межах примусового виконання виконавчого напису. А тому, відсутній причинно- наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою правопорушника. Укладаючи договір з [PERSON] позивач повинна була оцінити всі ризики, пов`язані з укладанням такого договору, в тому числі пересвідчитись про фінансові можливості позичальника та несла за них відповідальність особисто. Враховуючи викладене, відсутність в даному випадку всіх складових цивільно-правової відповідальності, з урахуванням обставин та доказів, наявних в матеріалах справи, позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, чинне законодавство не позбавляло позивача права отримати дублікат виконавчого листа або довідки про вчинені нотаріальні дії у разі звернення до нотаріуса чи архіву завчасно. Стягувач протягом тривалого часу бездіяла та не цікавилась ходом виконавчого провадження, не звернулась з відповідною заявою до визначених суб`єктів, на даний час така можливість дійсно втрачена. При належному виконанні [PERSON] своїх обов`язків, остання мала можливість отримати дублікат виконавчого напису. Також представник посилалась на сплив позовної давності на звернення до суду. Позивачем не надано обґрунтоване клопотання про поновлення такого строку. Щодо стягнення витрат на правову допомогу заперечували через ненадання належних та допустимих доказів. 18.12.2019 до суду надійшла відповідь на відзив сторони позивача. Позивачка посилалась на те, що державні виконавця не вчинили дій, направлених на встановлення наявності майна у боржника, не перевіряли його майновий стан. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у власності боржника з 2008 року є квартира, загальною площею 252,4 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] . Також у власності боржника перебуває автомобіль з 2007 року марки Мерседес 2003 року випуску. Вказала, що наявність вини в діях конкретного державного виконавця або його керівника не входить в коло фактів, які вона має довести для задоволення позову. Відповідач 3 повністю перекладає на неї відповідальність за тривале невиконання напису нотаріуса та втрату виконавчого документу. При цьому контроль за діями державного виконавця здійснюється саме органами державної влади, а не стягувачем. Щодо спливу позовної давності вказала, що про втрату виконавчого документу та бездіяльність державного виконавця вона дізналась лише в 2019 році, коли і подала позов. 27 січня 2020 року до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій було змінено відповідача 3 -Головного територіального управління юстиції в Харківській області на Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Харків) в порядку процесуального правонаступництва, а також змінено назву відповідача 4 на Міськрайонний відділ державної виконавчої служби по Харківському району та м.Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків). 20.01.2020 до суду надійшла відповідь на відзив Міськрайонного ВДВС по Харківському району та м.Люботин СМУМЮ, позивача [PERSON] , в якому вона посилалась на пропуск строку для його подачі. В матеріалах справи містяться пояснення Міськрайонного ВДВС по Харківському району та м.Люботин СМУМЮ, в яких представник просить відмовити в задоволенні позову. Вказав, що на примусовому виконанні у відділі перебувало ВП [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису №2262 від 16.09.2011, виданого ПН ХМНО Клопотовим С.Д. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 566 509,00 грн. 26.09.2011 державним виконавцем Спасьоноовю О.Д. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Перевіркою журналів обліку виконавчих проваджень встановлено, що вищевказаний виконавчий документ при зміні особового складу відділу від одного державного виконавця іншому не передавався. Перевіркою журналів вихідної кореспонденції відділу встановлено, що вищевказаний виконавчий документ поштовою кореспонденцією не направлявся, що свідчить про його втрату. Відібрати пояснення у державного виконавця Спасьонової О.Д. не виявляється можливим, у зв`язку зі звільненням останньої з займаної посади. Вказали, що факт неправомірності дій державного виконавця або інших посадових осіб ДВС на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди, повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування. [PERSON] не доведено одночасну наявність 3 обов`язкових елементів складу правопорушення-протиправна поведінка у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності, збитки та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, а тому вимога [PERSON] щодо відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованою. 06.02.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву Державної казначейської служби України, в якому представник просив відмовити в задоволенні позову. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. 07.04.2020 цивільна справа надійшла в провадження судді [PERSON] у зв*язку зі звільненням с. [PERSON] у відставку. 02.09.2020 року до суду від позивача надійшла уточнена заява, в якій позивач просила суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на рахунок відшкодування матеріальної шкоди на її користь 566 509 грн. шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, а також просила стягнути судові витрати. 08.10.2020 до суду надійшов відзив відповідача ГУ ТУЮ в Харківській області на уточнений позов, в якому представник просила відмовити в задоволенні позову. Представник вказала, що матеріали справи не містять доказів того, що в результаті протиправних дій відповідачів цивільні права позивача зазнали зменшення або ліквідації і це позбавило її можливості здійснювати, реалізувати це право повністю або частково. Рішення суду, яким визнано незаконні дії чи бездіяльність посадових осіб органів ДВС в матеріалах справи відсутнє. Враховуючи викладене, відсутність в даному випадку всіх складових цивільно-правової відповідальності, з урахуванням обставин та доказів, наявних в матеріалах справи, позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. 20.09.2021 цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В. у зв*язку зі звільненням с. [PERSON] у відставку. Ухвалою суду від 01.02.2022 прийнято до розгляду заяви позивача [PERSON] про уточнення позовних вимог від 24.01.2020 року та 02.09.2020 року, що розглядається в порядку загального позовного провадження за позовною заявою [PERSON] до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) про стягнення моральної шкоди. 08.02.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву Державної казначейської служби України, в якому представник просив відмовити в задоволенні позову. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. Вказали, що не є учасниками спірних правовідносин і не володіють будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями яких завдано шкоду. Посилались на те, що неможливо здійснити безспірне списання коштів безпосередньо з ЄКР, оскільки таке списання здійснюється з відповідних рахунків, відкритих для певної мети і лише після встановлення у ЗУ «Про Державний бюджет України» відповідних бюджетних призначень. 16.03.2023 до суду надійшли додаткові пояснення [PERSON] , в яких вона посилалась на обґрунтованість позовних вимог. Ухвалою суду від 16.03.2023 задоволено клопотання представника відповідача та викликано в судове засідання свідка [PERSON] та закрито підготовче провадження у справі. 23.10.2023 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи ПН ХМНО Клопотова С.Д. , в яких останній зазначив, що наказом ГТУЮ Харківської області від 23.09.2015 №444/4 його діяльність як приватного нотаріуса ХМНО була припинена, а всі нотаріальні документи вилучену ГТУЮ в Х/о та передані на зберігання до нотаріального архіву з присвоєнням архівного фонду №154. 27.11.2023 до суду надійшли письмові пояснення Харківського ВДВС у Харківському районі Х/о СМУМЮ, в яких представник просив відмовити в задоволенні позову. Посилався на те, що позивачем не доведена неможливість отримати дублікат виконавчого напису. Розмір збитків, які позивач просила стягнути з відповідача є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. 28.11.2023 до суду надійшли письмові пояснення [PERSON] , аналогічні викладеним раніше. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги за доводами, викладеними у позові та доповненнях, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачів в судовому засіданні проти доводів позовних вимог [PERSON] заперечували за доводів, викладених у відзиву та запереченнях, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з*явився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору позики від 15.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д., реєстровий №1951, [PERSON] надала в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 560900,00 грн., що є еквівалентом 71000 дол. США згідно курсу на день укладення договору, строком до 31.12.2010 року. У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики від 15.07.2020 року, приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д. 16.09.2011 року було видано виконавчий напис №2262, про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] заборгованості в загальному розмірі 566509,00 грн. Постановою старшого державного виконавця ВДВС Харківського РУЮ Харківської області Кондратьєвою О.Д. 26.09.2011 року відкрито ВП [NUMBER] з виконання виконавчого напису №2262, виданого 16.09.2011 року. Позивач у своїй позовній заяві посилалась на те, що вона в період з 2011-2019 року перебувала за кордоном (подорожувала та перебувала у родичів в рф), та не цікавилась вказаним виконавчим провадженням, розраховуючи на те, що виконанням займається спеціальний державний орган, у них є її контакти та в разі необхідності вони з нею зв`яжуться. В 2019 році вона звернулась до ВДВС з метою надання інформації по її виконавчому провадженню. Відповідно до відповіді з ГТУЮ в Харківській області від 16.08.2019 року, позивача повідомлено, про те, що дійсно в Міськрайонному ВДВС по Харківському району та м.Люботину ГТУЮ в Х/о перебувало виконавче провадження [NUMBER] по виконанню вказаного виконавчого напису №2262. 26.09.2011 державним виконавцем Спасьоновою О.Д. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Перевіркою журналів обліку виконавчих проваджень встановлено, що вищевказаний виконавчий документ при зміні особового складу відділу від одного державного виконавця іншому не передавався. Перевіркою журналів вихідної кореспонденції відділу встановлено, що вищевказаний виконавчий документ поштовою кореспонденцією не направлявся, виконавче провадження завершено. Відібрати пояснення у державного виконавця Спасьонової О.Д. не виявляється можливим, у зв`язку зі звільненням останньої з займаної посади. Також, роз*яснено право на отримання дублікату виконавчого документа за заявою заявника та оскарження дій державного виконавця. Згідно відомостей з Реєстру виконавчих проваджень станом на 18.09.2019 року вбачається, що виконавче провадження [NUMBER] по виконанню вказаного виконавчого напису №2262. 26.09.2011 завершено. (а.с. 26-28 т.1). Згідно наданих доказів, приватний нотаріус Клопотов С.Д. повідомив позивача про те, що вже тривалий час не є приватним нотаріусом і весь архів він в 2015 році передав до Харківського обласного державного нотаріального архіву. Наказом ГТУЮ Харківської області від 23.09.2015 №444/4 діяльність Клопотова С.Д. як приватного нотаріуса ХМНО була припинена, а всі нотаріальні документи вилучену ГТУЮ в Х/о та передані на зберігання до нотаріального архіву з присвоєнням архівного фонду №154. В свою чергу Харківський обласний державний нотаріальний архів, 05.09.2019 року у своїй відповіді на звернення, повідомив позивача, що нотаріальні документи передані на державне зберігання до нотаріального архіву з присвоєнням архівного фонду №154. За результатами пошуку, позивача повідомлено, що за обліковими документами фонду №154 справи під індексом №02-20 «Виконавчі написи та документи на підставі яких вони посвідчувались» за 2011 рік були знищені експертною комісією на підставі акту №1 від 20.10.2015. В судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] , який пояснив, що позивач є його дружиною. Послався на те, що його дружиною [PERSON] дійсно були надані в позику грошові кошти [PERSON] , які так і не були повернуті. Вказав, що його дружина на теперішній час проживає з донькою окремо, в Німеччині. Був особисто знайомий з [PERSON] був особисто присутнім, коли вона передавала йому кошти. Його дружина видавала на його ім`я довіреність на 3 роки (до 2014 року) на виконання дій у виконавчому провадженні. Вказав, що виконавче провадження було відкрито в м.Мерефі. В 2018 році стало відомо, що виконавче провадження втрачене. До 2018 року він писав скарги до ДВС, в Міністерство юстиції з приводу бездіяльності виконавчої служби. Зазначав, що у [PERSON] було майно, вони з державним виконавцем приходили до нього та спілкувались, гроші в нього були. Вказав, що він писав до державного виконавця заяви щодо накладення арешту на майно [PERSON] , проте жодних дій вчинено не було. Виконавчий напис нотаріуса був ще в 2011 році, виконавче провадження також відкрито в 2011 році. В 2011 році він надав державному виконавцю всю інформацію щодо боржника, відомості про його майно, постійно спілкувався з державним виконавцем, тобто вживав всі заходи для належного виконання виконавцем дій у виконавчому провадженні. Писав скарги на бездіяльність державного виконавця, щоб хоч якось «зрушити з місця». Копію постанови про відкриття виконавчого провадження отримувала його дружина та відомо з ЄСВП. Йому невідомо, чи був накладений арешт на майно [PERSON] , але державний виконавець запевняв його, що такий арешт було накладено. Як представник стягувача, він неодноразово ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження на той час. Вказав, що перша скарга на державного виконавця була в 2019 році, на протязі 2011-2019 р.р. їх запевняли, що все йде своєю чергою. З 2011 року він часто їздив з державним виконавцем до Мерефи, описували майно боржника (так було 2 роки). Потім зрозумів, що ходу справи немає та почав писати скарги. Було ще одне виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 30 000 дол. США, які також не стягнуто. Він був також її представником. Доказів подачі ним скарг на державного виконавця в нього не має та не знає, де на теперішній час знаходиться [PERSON] . Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421). Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Суд виходить з того, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, частини другої статті 87 Закону «Про виконавче провадження», а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилається на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання напису, а тому вона має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі суми 566509 грн., що складається з суми коштів за договором позики та витрат по здійсненню виконавчого напису. Проте, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні), і взагалі відсутні відомості з яких причин виконавче провадження завершено. Невиплачені позивачеві кошти на виконання виконавчого напису, ухваленого на її користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18). Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання напису, ухваленого на її користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Крім того, суд звертає увагу на те, що сама позивачка вказує, що протягом тривалого часу (з 2011 року по 2019 рік) не цікавилась ходом виконавчого провадження, не отримувала кореспонденцію (можливо в якій і був повернутий виконавчий напис поштою), що також розцінюється судом як нехтування позивачем своїх обов*язків стягувача по примусовому виконанню виконавчого документа щодо надання всіх можливих даних, які необхідні для належного виконання виконавчого документа. Не надані до суду і відомості щодо скарг за цей період на дії державного виконавця щодо неналежного виконання або судових рішень, якими визнані неправомірними дії державного виконавця щодо проведення виконавчих дій по даному виконавчому провадженню. Також, судом враховано, що за відповіддю державного архіву документи приватного нотаріуса за 2011 рік (виконавчий напис датований 16.09.2011 року), були знищені актом в 2015 році, і у випадку можливого звернення заявника з заявою до 2015 року про видачу дублікату виконавчого напису, дублікат виконавчого напису повинен був виданий заявникові та пред*явлений повторно до виконання. Суд звертає увагу, що належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Вказані положення відображені у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України від 11.09.2013р. у справі № 6-48цс13. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач не надала суду доказів неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду). Таким чином, посилання позивача в позові на підтвердження бездіяльності державного виконавця є голослівними та нічим не підтвердженими згідно вимог ЦПК України. Так, спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд зазначає, що визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Так, з матеріалів справи вбачається, що виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 566 509,00 грн. був вчинений нотаріусом ще 16.09.2011 року, виконавче провадження відкрито 26.09.2011 року, після чого позивач, будучи стягувачем у виконавчому провадженні, не вчиняла жодних дій протягом тривалого часу, бездіяла та не цікавилась ходом виконавчого провадження, не звернулась з відповідною заявою до визначених суб`єктів. Рішення суду, яким визнано незаконні дії чи бездіяльність посадових осіб органів ДВС в матеріалах справи відсутнє. Матеріали справи не містять доказів звернення зі скаргами на дії чи бездіяльність державного виконавця протягом 2011-2019 р.р. Сам факт неотримання коштів за виконавчим документом з вини державного виконавця не є збитками, оскільки кошти повинен був сплатити боржник, а не державний виконавець. Позивачем не доведено, що їй заподіяна майнова шкода з вини виконавчої служби під час виконання виконавчого документа. Також, сам по собі факт невиконання рішення суду боржником не є безумовною підставою для покладення такого відшкодування на виконавчу службу за рахунок держави. Крім того, чинне законодавство не позбавляло позивача права отримати дублікат виконавчого листа або довідки про вчинені нотаріальні дії, у разі звернення до нотаріуса чи архіву завчасно, що позивачем зроблено не було. Враховуючи викладене, позовна заява є необґрунтованою, недоведеною належними та допустимими доказами та є такою, що не підлягає задоволенню. Також, суд відзначає, що у позові позивач визначила чотирьох відповідачів - Державну казначейську служби України, Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Харків), Міськрайонний відділ державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків). Однак, Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, Державна казначейська служба України є неналежними відповідачами та не можуть відповідати за вимогами про відшкодування шкоди. Так, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази (постанова Верховного Суду від 12.08.2020 по справі №761/7165/17). У постанові Верховного Суду від 10.11.2021 по справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку». У практиці Верховного Суду існують різні підходи щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, зокрема органами державної виконавчої служби. Цей висновок зроблено на підставі аналізу постанов Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 461/4137/14, від 1 серпня 2018 року у справі № 520/4116/16-ц та від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17, постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 липня 2018 року у справі № 910/3007/16 та від 20 червня 2019 року у справі № 910/17999/17. У зазначених судових рішеннях Верховного Суду різняться висновки щодо статусу ДКСУ у справах, де відповідачами виступають державні органи (держава) як сторони спору, яка має здійснювати відшкодування за порушені права позивачів від імені держави у разі присудження такого відшкодування. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц погодилась з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування шкоди безпосередньо з органу державної влади, яким (посадовими чи службовими особами якого) її завдано, не вимагаючи залучення ДКСУ. Разом з тим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 489/515/17 викладено висновок, який зводиться до того, що належними відповідачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної державою (зокрема, через неналежне забезпечення державною виконавчою службою виконання судового рішення), є держава Україна в особі Міністерства юстиції України та ДКСУ. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у ч. 1 ст. 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. З урахуванням наведеного, а також того, що жодних позовних вимог до Головного управління державної казначейської служби України у Харківській області, Державної казначейської служби України позивачем не заявлено, суд приходить до висновку, що ці відповідачі не мають обов`язку відповідати за цим позовом. Казначейство України жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, відсутні судові рішення, якими зобов`язано Державну казначейську службу України відшкодувати позивачу шкоду, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. У зв`язку з відмовою в позові, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed