Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

Позивач 05.09.2022 року звернулася до суду з позовом, в якому просила суд визнати за нею, [PERSON] , право користування житлом квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 08 грудня 2012 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . Її чоловік з 19.04.2011 року фактично проживав та був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . Після реєстрації шлюбу вони стали проживати у цій квартирі разом. Власником квартири [ADDRESS] є відповідач, син чоловіка позивача від першого шлюбу [PERSON] і, відповідно, її чоловік вселявся в житло як член сім`ї власника. [INFO] [PERSON] помер. У спірній квартирі позивач разом з чоловіком прожили більше 9 років, весь цей період відповідач не заперечував проти проживання [PERSON] у спірній квартирі, позивач вважає, що вона проживала там з дозволу власника квартири, як дружина його батька. Вказана квартира є єдиним житлом позивача, де проживає відповідач їй не відомо. Позивач є власником 1/3 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] і на її частку припадає 9 кв.м. цієї квартири, в цій кімнаті мешкають її донька, [PERSON] , 1990 р.н., її зять, [PERSON] , 1984 р.н., її онук, [PERSON] , 2019 р.н., а у другій кімнаті мешкає інша сім`я [PERSON] , 1971 р.н., [PERSON] , 1992 р.н., [PERSON] , 2013 р.н. і тому, позивач вважає, що місця для її проживання там немає. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2022 року відкрито провадження у справі та призначена до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Заочним рішенням від 24.11.2022 року позовні вимоги були задоволені, визнано за [PERSON] , [INFO] , право користування житлом квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 15.08.2023 року заочне рішення від 24.11.2022 року було скасовано за заявою [PERSON] та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом осіб. Справа неодноразово призначалась до судового розгляду, однак позивач та представник позивача в судові засідання з`явились лише два рази. В судовому засіданні 03.09.2024 суд ухвалив задовольнити клопотання позивача про відкладення судового засідання, відкладено судове засідання на 16.09.2024 року, проте на це судове засідання ні позивач, ні представник позивача не з`явились. З матеріалів справи вбачається, що представник позивача - адвокат Кузнєцов Д.О. має зареєстрований електронний кабінет в системі «Електронний суд» та отримує всі процесуальні документи та інформацію про процесуальні дії, зокрема про дату та час наступного судового засідання. Представником позивача - адвокатом Кузнєцовим Д.О. на протязі всього часу судового розгляду, неодноразово заявлялися клопотання про відкладення розгляду справи з різних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії. З викладеного вище вбачається, що в судове засідання викликаються саме сторони по справі, якими є позивач і відповідач. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд вважає, що позивач не надала доказів поважності своєї неявки в судове засідання. Позивач про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Крім того, з поданих представником позивача заяв вбачається, що позивачу та представнику позивача відомо про дату, час та місце розгляду справи за даним позовом. Крім того, інформація про час та дату судового розгляду справи розміщена на сайті Ленінського районного суду м. Запоріжжя, що дозволяє позивачу самостійно її переглянути. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. (Рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" №3236/03 від 03.04.2008 року). Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно ч. 4 ст. 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач зловживає своїми процесуальними правами. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Таким чином, згідно з вимогами ЦПК України суд не зобов`язаний з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача. Представник відповідача подала до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача та представника, де зазначила, що проти позову заперечує, просить відмовити в позові. У порядку ч.2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи всі надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08 грудня 2012 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданого 08.12.2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Її чоловік з 19.04.2011 року фактично проживав та був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 12.07.2022 року Запорізьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , сином чоловіка позивача від першого шлюбу, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №306182650 від 29.07.2022. Глава 2 (ст. ст. 61-117) ЖК України регламентує порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду врегульовано главою 6 ( ст. ст. 150-174) ЖК України. Згідно ст.\~150\~ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України власника квартири, що перебуває у його приватній власності, не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством. Частиною 1 статті 156\~ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника квартири член його сім`ї вправі вселяти в займане ним приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника квартири належать особи, зазначені в частині другій статті 64\~цього Кодексу (ч. 2, 4 ст. 156 ЖК України). Згідно ч. 1 ст.\~64\~ЖК України до членів сім`ї належать дружина, діти та батьки. Крім того, членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст.\~405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, ознака спільного проживання в даному випадку є обов`язковою умовою розуміння сім`ї. Виходячи з наведеного, померлий чоловік позивача [PERSON] [PERSON] , будучи батьком відповідача [PERSON] , був би членом сім`ї власника квартири в тому випадку, якщо б він проживав у спірній квартирі разом з цим власником. Проте, оскільки власник квартири [PERSON] у зазначеній квартирі разом з сім`єю [PERSON] не проживав, суд вважає, що [PERSON] не є членом сім`ї власника квартири в розумінні ч. 1 ст. 156 ЖК України. Позивач [PERSON] , яка є мачухою власника квартири [PERSON] , у вказаній квартирі разом з власником також не проживала і не вела спільного господарства, а тому також до членів сім`ї власника не відноситься. Власник квартири [PERSON] не давав своєї згоди на реєстрацію [PERSON] у спірній квартирі, з чого можна зробити однозначний висновок, що при вселенні позивача в спірну квартиру між нею та власником квартири було обумовлено, що самостійного права користування спірною квартирою вона не набуває. За таких обставин підстави для визнання за позивачем права на користування жилим приміщенням та для реєстрації позивача у спірній квартирі без згоди власника відсутні. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України від 17 листопада 2010 року у справі №6-38364св10. Крім того, позивач є власником 1/3 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №03-248/22 від 15 серпня 2022 року, виданою ОСББ «Зірка Запоріжжя». Згідно ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Проте Верховний Суд України в своєму роз`ясненні від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначив, що за змістом ст.\~65\~ЖК України за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні (пункт 14 роз`яснення). Зі змісту зазначеного роз`яснення можна зробити висновок, що наявність у позивача іншого приватизованого приміщення також є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання за ним права проживання та реєстрації без згоди власника. Згідно ст.ст.\~401-403\~ЦК України зміст сервітуту (право користування чужим майном) визначає обсяг прав щодо користування чужим майном. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Отже, якщо особа, яка вимагає встановлення сервітуту, не зверталась до власника нерухомого майна з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, у неї відсутня підстава для звернення до суду. Відповідно до ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» за заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про право користування жилим приміщенням. Отже, визнання за особою права на проживання автоматично породжує право на реєстрацію місця проживання в порядку виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Так само в порядку виконання судового рішення вирішується питання про отримання у відповідача домової книги. Згідно ч. 1 ст.\~60\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не доведено, що вона протягом часу проживання в спірній квартирі (з 2011 року по даний час) коли-небудь була чи є членом сім`ї власника квартири в житлових правовідносинах, що між позивачем та власником було досягнуто згоди про самостійне право користування квартирою чи укладено договір найму жилого приміщення. Разом з тим встановлено, що позивач має у власності інше житло. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed