Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] \~ про визначення місця проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Позов мотивує тим, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі у якому у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що тривалий час із відповідачем проживають окремо, натомість дочка з народження проживає із нею. Відповідач неодноразово вчиняв насильство в сім`ї відносно позивачки, приходив до неї додому голосно гримаючи у двері, кричав і ображав нецензурною лайкою. Така його поведінка відбувається при їх малолітній доньці, яка від цього отримує моральний та психологічний дискомфорт. Натомість позивачка не бажає чинити відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом встановлення графіку побачень. Позивачка має власне житло, піклується про розвиток дитини, її здоров`я та виховання. Просить визначити місце проживання малолітньої дитини, доньки [PERSON] , [INFO] разом із нею. Стягнути із відповідача судові витрати. Представник позивача адвокат Левицька О.І. в судове засідання не прибула, надала суду заяву у якій зазначила, що підтримує позовні вимоги, просить їх задовольнити, розгляд справи проводити у її та позивачки відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не прибув, не повідомив суд про причину своєї неявки, тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Представник позивача у поданій заяві не заперечила проти такого порядку вирішення справи. Представник третьої особи органу опіки та піклування Червоноградської міської ради Львівської області в судове засідання не прибув.\~ На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.\~ Дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що сторони по справі є батьками спільної малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Шлюб між сторонами розірвано.\~ В судовому засіданні встановлено, що дочка сторін проживає із матір`ю в [ADDRESS] , що стверджується актом від 02.10.2023р. Також із витягу з державного реєстру речових прав встановлено, що позивачці на праві власності належить вищевказана квартира. Натомість, відповідач проживає окремо, вчиняв щодо позивачки насильство в сім`ї, за, що був притягнутий постановою Сокальського районного суду від 09.10.2023р.\~\~ Згідно рішення виконкому Червоноградської міської ради Львівської області від 21.03.2024р. визнано за доцільне проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. В даному випадку позивачка звернулась до суду з позовними вимогами про визначення місця проживання малолітньої дитини з нею. З системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже суд, ураховуючи вік дитини, яка є малолітньою та відсутність виключних обставин, які б вказували на неможливість проживання дитини окремо від позивачки, вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved