Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

02 лютого 2024 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що з відповідачкою по справі він двічі перебував у зареєстрованому шлюбі. Вдруге їх шлюб був зареєстрований 26 квітня 2011 року у ВДРАЦС ВМУЮ Вінницької області, актовий запис № 586. При реєстрації їх першого шлюбу відповідачка прийняла його прізвище « [PERSON] » і не змінювала його після розлучення. Під час їх перебування у вдруге зареєстрованому шлюбі, [INFO] відповідачка народила сина [PERSON] , його батьківство щодо якого зареєстровано в органах РАЦС належним чином. Від народження їх син проживав разом з ними і перебував на їх вихованні та утриманні. Однак, спільне життя у них з відповідачкою не склалось. В 2014 році, коли син був ще зовсім маленьким , відповідачка залишила дитину з ним і поїхала в м. Київ, пояснивши, що хоче там працювати. Більше відповідачка в сім`ю не повернулась, а їх сина [PERSON] він виховував самостійно. Зрозумівши, що відповідачка живе своїм окремим життям і не має наміру відновити їх сімейні відносини та повернутись до виконання своїх материнських обов`язків щодо [PERSON] , він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2014 року по справі № 127/21764/14-ц шлюб між ним та [PERSON] був розірваний, і їй залишено прізвище « [PERSON] ». В рішенні суду зазначено, що місцем проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , визначене місце проживання матері [PERSON] . Але це не відповідало дійсності, тому що син жив з ним, а не зі своєю матір`ю, яка навіть не виявляла намірів жити разом із дитиною. З 2014 року, покинувши сина з ним, відповідачка абсолютно не піклувалась дитиною, переклавши виконання всіх батьківських обов`язків на мене. В 2015 році відповідачка створила сім`ю з іншим чоловіком - [PERSON] , з яким 09 березня 2016 року уклала шлюб і прийняла його прізвище « [PERSON] ». Згодом відповідачка разом зі своїм чоловіком та їх спільними 2 дітьми виїхала в США, де і проживає до даного часу. З 2014 року і до даного часу, вже біля 10-ти років, відповідачка не цікавиться їх сином [PERSON] , не навідує його, не спілкується з ним, не бере участі в вихованні та утриманні [PERSON] . За цей період мати навіть не зробила жодної спроби побачити сина, навіть ніколи не вітала його з днями народження та іншими святами, не поцікавилась здоров`ям та життям дитини. В 2016 році він почав жити у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , яка разом з ним виховувала [PERSON] . Згодом, в 2020 році вони з [PERSON] зареєстрували шлюб, в якому [INFO] у них народилась спільна донька [PERSON] .. До даного часу його дружина фактично виконує материнські обов`язки щодо його сина [PERSON] , якого вважає своїм сином. [PERSON] , в свою чергу, вважає і називає матір`ю його дружину, а свою біологічну матір - відповідачку по справі, він практично не пам`ятає і не цікавиться нею. Таким чином, вже понад 10 років від того моменту, як відповідачка покинула дитину з ним, всі обов`язки, пов`язані з вихованням та утриманням сина [PERSON] , його розвитком та, в разі необхідності, лікуванням, виконує лише він за допомогою членів його сім`ї. Він приділяє належну увагу вихованню та розвитку [PERSON] . В даний час син навчається в школі, крім того займається спортом, відвідує спортивну секцію, де виявляє неабиякі здібності. Його дружина [PERSON] допомагає йому в вихованні [PERSON] , опікується ним та їх спільною донькою [PERSON] з ним. Так, на початку повномасштабного вторгнення військ РФ в Україну його дружина разом з обома дітьми - [PERSON] та [PERSON] , виїхала в Німеччину, і [PERSON] проживав там тривалий час разом з мачухою. Зараз [PERSON] повернувся в Україну і живе з ним, оскільки вони з дружиною та сином вирішили, що так в даний час краще для виховання [PERSON] та процесу його навчання. Їх сім`я матеріально достатньо забезпечена, вони з дружиною мають у власності нерухомість у м. Вінниці та в Вінницькій області, тому проблем із житлом у сім`ї немає. Ними створені комфортні умови проживання для всіх членів сім`ї, зокрема, для дітей, які забезпечені всім необхідним. В багатьох питаннях життя дитини (поїздки за кордон, лікування, навчання, вибір місця проживання та реєстрації, майнові питання, та ін.) потрібна згода обох батьків. Він позбавлений можливості вирішувати ці питання з відповідачкою, проживаючою в США, яка не має намірів повертатись в Україну, так як в потрібний момент не може з нею своєчасно зв`язатись для оперативного вирішення будь-яких питань в інтересах дитини. Син свою біологічну матір давно не бачив, не пам`ятає її, а тому не цікавиться нею і не виявляє до неї інтересу. Таким чином, відповідачка на протязі багатьох років не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, станом його здоров`я не цікавиться, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини в разі потреби, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, не надає синові доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Таку поведінку матері його сина [PERSON] він розцінює як свідоме нехтування своїми обов`язками по вихованню дитини, байдужість до долі сина. Такі дії відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно їх спільного сина [PERSON] , тому він вирішив звернутись до суду з даним позовом. Сама відповідачка не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо Назара, однак, вирішення даного питання в позасудовому порядку не передбачене чинним законодавством, тому сторони не можуть прийняти мір до позасудового вирішення спору, і він вимушений звернутись до суду з цим позовом. Посилаючись на вищевказане, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач позовну заяву пітримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, заначені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилася, понправила заяву про добровільну відмову від бітьківських прав щодо дитини [PERSON] та зазначила, заперечень щодо утримання та виховання [PERSON] дитини не має. Представник третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради подала заяву про розгляд справи без її участі, висновок органу опіки та піклування підтримала. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Частинами 1-3 статті 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частинами 1-2, 4 ст. 155 СК України закріплено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і кожен в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що сторони двічі перебували в зареєстрованому шлюбу, останній шлюб було зареєстровано 26 квітня 2021 року, який розірвано рішенням суду 24 жовтня 2014 року. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] від 22 березня 2016 року). З копії свдоцтва про шлюбу серії [NUMBER] від 09 березня 2016 року бачається, що [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , та отримала прізвище [PERSON] . З копії довідки лікаря від 24 січня 2024 року вбачається, що дитина [PERSON] зверталася за медичною допомогою виключно в супроводі батька [PERSON] . З копії довідки-характеристики від 22 січня 2024 року № 05-01-20/09 вбачається, що дитина [PERSON] відвідувала КЗ «Дошкільний навчальний заклад № 19 Вінницької міської ради» батько активно приймав участь у вихованні сина, мати до закладу не з`являлася. З копії довідки від 16 січня 2024 року № 01-27-011 вбачається, що [PERSON] навчається в КЗ «ВЛ № 2», батько систематично цікавиться шкільним життям сина, мати самостійно ініціативи не проявляла. Згідно копії апостелю від 13 січня 2024 року вбачаєтьсяю, що [PERSON] проживає в США, повертатися до України не має наміру, від позбавлення її бетьківських прав не заперечує. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). З висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради вбачається, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, відмова батьків від дитини є неправозгідною, оскільки відсутні інші документи, які б вказували на ставлення матері дитини до виконання батьківських обов`язків, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за недоцільне позбавлення матері [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення матері батьківських прав відносно дитини. Від виклику і допиту свідків в судовому засіданні на підтвердження своїх вимог та умисного невиконання відповідачкою батьківських обов*язків позивач відмовився. Крім цього, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання матір*ю щодо належного виконання своїх обов`язків. Разом з тим, аналізуючи участь у вихованні дитини відповідачем судом встановлено, що відповідачу необхідно приймати активну участь у вихованні та утриманні дитини. Суд вважає, що сам факт звернення [PERSON] до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток. Питання про відшкодування судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed