Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Московського районного суду м. Харкова із позовом, у якому просить заповіт складений [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шуть О.Г. від 16.11.2010 за реєстровим №10776, визнати недійсним. Стягнути з [PERSON] , судові витрати. В обґрунтування поданого позову зазначила, що у 1976 році її батьки [PERSON] та [PERSON] отримали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 72 кв.м. У вказаній квартирі проживала вона, батьки та її рідна сестра [PERSON] . У 1998 році квартира [ADDRESS] була приватизована її батьками [PERSON] , [PERSON] , її сестрою [PERSON] та її донькою [PERSON] [INFO] померла їх з відповідачкою матір та після її смерті відкрилася спадщина. Право на частини квартири мали троє спадкоємців першої черги за законом: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер їх з відповідачкою батько, після чого вона подала заяву про прийняття спадщини. 04.11.2022 вона дізналася, що спадкова справа після смерті батька вже була заведена за номером 40/2022 ПН ХМНО Харківської області Герасимовою О.О. на підставі відповідача. 17.07.2023 їй у телефонній розмові стало відомо про наявність заповіту, складеного матір`ю [PERSON] ще 16.11.2010, посвідченого ПН ХМНО Харківської області Шуть О.Г. від 16.11.2010 за реєстровим №10776. Тобто вона дізналася про наявність заповіту її матері [PERSON] майже через 13 років з моменту його складення та майже через 7 років з моменту смерті матері. З огляду на вказане, не враховано, що вона прийняла спадщину після померлої матері як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З 2006 року до 27.03.2022 вона постійно проживала в квартирі 123 разом із своїми батьками та своїм сином, доглядала за батьками та займалася їх лікуванням. Відповідач з метою усунути її від спадкування, приховала від неї обставини складення їх матір`ю, [PERSON] , заповіту 16.11.2010, не зважаючи на те, що вона постійно на той час проживала із [PERSON] З 08.11.2016 на день смерті матері та до 2023 року відповідач тільки подала заяву про прийняття спадщини, але не отримала свідоцтво про право на спадщину та не зареєструвала свого права власності на майно. Аж у 2023 році після смерті їх батька [PERSON] звернулася до ПН ХМНО Харківської області Герасимової О.О. із заявою про прийняття спадщини після померлого та також звернулася до ПН ХМНО Харківської області Дряпко О.О. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом їх матері. Перераховані недобросовісні дії відповідача підтверджують те, що є обґрунтовані підстави вважати, що оскаржуваний заповіт складений із порушенням його форми та посвідчення, оскільки було приховування майже протягом 13 років факту складення 16.11.2010 заповіту від неї як спадкоємця, який проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не відмовився від прийняття спадщини протягом шести місяців; оскільки відповідачем не було отримано свідоцтво про право на спадщину більше ніж протягом п`яти років з моменту відкриття спадщини; оскільки звернення відповідача до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину відбулося тільки після смерті їх батька, який в свою чергу був власником частини квартири 123 , а також отримав обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] . Зазначає, що згідно із приписами ч.1 ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, а тому просить позов задовільнити, визнати заповіт, складений [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шуть О.Г. від 16.11.2010, за реєстровим №10776, недійсним. Ухвалою суду від 12.10.2023 у справі відкрито провадження, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судові засідання призначені на 05.12.2023, 05.06.2024, 08.07.2024, 11.09.2024 не з`явилася, належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, натомість 04.06.2024, 08.07.2024 на електронну пошту Московського районного суду м. Харкова надійшли заяви від позивача, в яких остання просила проводити розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце його проведення повідомлялася належним чином, 01.03.2024 на електронну пошту Московського районного суду м. Харкова надійшла заява від відповідача, в якій остання проти задоволення позову заперечила, вважає такий безпідставним та необґрунтованим, вказала, що не може брати участь у судовому засіданні оскільки на теперішній час перебуває за межами України. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Дряпко О.О. в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи у її відсутності. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шуть О.Г. в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи у її відсутності та письмові пояснення, в яких зазначила, що 16.11.2010 до неї звернулася [PERSON] , [INFO] , з проханням посвідчити заповіт на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [INFO] , яка подала їй для вчинення нотаріальної дії всі необхідні документи, їй було роз`яснено зміст ст.ст.1241, 1307 ЦК України. На її прохання та з її слів, нею, Шуть О.Г. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, було виготовлено заповіт з використанням технічних засобів. 16.11.2010, нею, Шуть О.Г. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, за реєстровим №10776, було посвідчено заповіт від імені [PERSON] , який було зареєстровано в Спадковому реєстрі 16.11.2010, номер у Спадковому реєстрі: 50299030. Перш ніж посвідчити заповіт, нею, відповідно до ст.43 Закону України «Про нотаріат» було установлено особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, та відповідно до ст.44 Закону України «Про нотаріат» визначено обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, встановлено намір вчинити нотаріальну дію, волевиялення заповідача було вільним та відповідало його волі. Заповіт було посвідчено з повним дотриманням вимог ст.ст.1247, 1248 ЦК України та розділу 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 №20/5, яка діяла на момент посвідчення заповіту, та підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії відповідно до ст.49 Закону України «Про нотаріат» у неї не було, тобто дія не суперечила законодавству України , сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не усвідомлює значення, зміст правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства, були відсутні, було встановлено волю відповідача. З огляду на вищевикладене, заперечувала у повному обсязі проти позовних вимог [PERSON] щодо визнання заповіту недійсним, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що у задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.11.2010 [PERSON] склала заповіт посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шуть О.Г., згідно з яким [PERSON] належну їй частину квартири, що знаходиться за аресою: [ADDRESS] заповіла [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з вищезгаданого заповіту, такий виготовлено нотаріусом зі слів заповідача, з використанням технічних засобів. Заповіт записаний нотаріусом, зі слів [PERSON] , до підписання прочитаний вголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписано нею у присутності нотаріуса, особу заповідача встановлено, дієздатність її перевірено. Згідно копії Свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що 09.11.2016 складено відповідний актовий запис за №16408. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 19.02.1999 реєстраційний № 5-99-172138 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по частині кожний мають на праві спільної часткової власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку №1024 від 21.03.2017 у жилому приміщенні квартири [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON] власник, [PERSON] дружина, [PERSON] донька, [PERSON] онука, [PERSON] онук 30.12.2016 відмітка про виписку, [PERSON] онука. Згідно копії довідки КП «Жилкомсервіс» №9794/2/0705 від 03.05.2017 [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 18.08.1976 по день смерті [INFO] , знята з реєстрації 13.12.2016. Разом із нею на день смерті були зареєстровані: чоловік - [PERSON] , 1937 р.н.; донька - [PERSON] , 1974 р.н.; онука - [PERSON] , 1995 р.н.; онук - [PERSON] , 1989 р.н. Згідно копії Свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Кобеляцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полатвської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що 23.09.2022 складено відповідний актовий запис за №426. Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Дряпко О.О. від 05.09.2023 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки нею не були подані документи, які підтверджують прийняття нею спадщини у встановлений законом строк, а також документи, згідно до яких вона може бути віднесена до кола спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині згідно ст.1241 ЦК України. У складеному заповіті [PERSON] не призначила [PERSON] спадкоємицею. Згідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії довідки КЗ Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №222 №90 від 18.09.2023 [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , працювала в КЗ «ДНЗ №222» з 31.05.2018 по 15.10.2020 на посаді кухаря. Ухвалою суду від 13.02.2024 клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи задоволено, призначено у справі почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса». Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 18.03.2024 до суду від Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаруса», відповідно до ухвали від 13.02.2024 надійшло клопотання, у якому, для проведення експертизи, ставилося питання про надання оригіналів досліджуваних документів, а також вільних зразків підпису та почерку [PERSON] в різнохарактерних документах. Крім того, відповідно до п.1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, сплатити рахунок вартості робіт по проведенню почеркознавчої експертизи у термін 45 календарних днів з дня їх направлення. До клопотання додано рахунок №419 від 13 березня 2024 року для проведення оплати експертизи 18.03.2024 Московським районним судом м. Харкова за вих.№643/10735/23/13857/2024 ініціатору клопотання - позивачці у справі, направлено копію вказаного клопотання Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.Засл. проф. М. С. Бокаріуса» про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи №2024, а також рахунок сплати вартості робіт для виконання. 10.05.2024 на адресу суду від Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.Засл. проф. М. С. Бокаріуса» надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта №2024 за цивільною справою №2/643/565/24, оскільки клопотання експерта не виконано, рахунок вартості робіт по проведенню експертизи не сплачено. Ухвалою суду від 13.05.2024 поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 04.07.2024 до суду надійшло клопотання позивачки [PERSON] , в якому остання, посилаючись на норми ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» просила відстрочити або розстрочити сплату судового збору, зменшити його розмір або звільнити від його сплати. Ухвалою суду від 08.07.2024 у задоволенні клопотання позивачки [PERSON] про відстрочення або розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх оплати у вказаній цивільній справі відмовлено. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Як роз`яснено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В пункті 8 зазначеної постанови Пленуму роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Загальні підстави недійсності правочину визначені ст.215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, слід дійти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). В той же час, жодної з передбачених ст.1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Як вбачається з матеріалів справи, при складенні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шуть О.Г. З положень ст.202 та ст.1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, позивачем не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки, складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення, а отже суд дійшов до висновку про відсутність підстав визнати даний заповіт недійсним. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] , оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, що [PERSON] на день посвідчення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, заповіт було складено та посвідчено нотаріусом з дотриманням вимог закону. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed