Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

06.08.2024 [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем 25.08.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Старобільського районного управління юстиції Луганської області, актовий запис №178, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їхньої неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування вимог про розірвання шлюбу позивач зазначила, що з травня 2024 року сімейні стосунки між нею та відповідачем погіршилися у зв`язку з подружньою зрадою відповідача, що в кінцевому результаті призвело до припинення шлюбних відносин. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, мають протилежні погляди на сімейне життя, подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить їх інтересам. Рішення про розірвання шлюбу позивач прийняла остаточне і змінювати його не має намірів, оскільки відповідач проявляє психологічне насилля по відношенню до неї, що негативно впливає на її емоційний стан. Позовну вимогу про стягнення аліментів позивач обґрунтувала тим, що 13.07.2008 від шлюбу у них з відповідачем народилася дочка [PERSON] , яка самостійно обрала місце свого проживання з матір`ю та фактично перебуває на її повному утриманні. Відповідач добровільно не надає допомоги на утримання дитини, не бере участі у її вихованні, хоча не має інших утриманців і соціальних зобов`язань, перебуває у працездатному віці, працює та має стабільний дохід, а тому позивач просить стягнути з нього аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Ухвалою суду від 12.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. 10.09.2024 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ірзи А.І. надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву представник зазначила, що відповідач не заперечує проти позову в частині вимог про розірвання шлюбу, проте категорично заперечує проти завідомо неправдивої інформації, вказаної позивачем в позовній заяві щодо причин фактичного припинення сімейних відносин та обставин, які вплинули на їх припинення. Позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, що до неї було колись застосовано «домашнє насильство» або що відповідачем було вчинено «подружню зраду». Щодо вимоги про стягнення аліментів на дитину, то відповідач категорично не погоджується з твердженнями позивача про те, що він не приймає участі у житті їх спільної дитини та не надає допомогу на її утримання. На противагу вказаному до відзиву долучено платіжні інструкції про перерахування коштів на потреби дитини з травня 2024 року. Крім того, у відзиві зазначено, що у липні цього ж року відповідач подарував своїй дочці 20 000 грн. на купівлю мобільного телефону, він завжди діяв в інтересах своєї дитини, незалежно від відносин з позивачем, та має намір продовжувати це робити, у зв`язку з чим готовий добровільно сплачувати аліменти на користь своєї дитини до досягнення нею повноліття у розмірі 1/4 від усіх його доходів. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, представник позивача зазначила, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечила всі умови для її проживання. Для реєстрації місця проживання дитини позивач звернулася до Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, однак у реєстрації було відмовлено у зв`язку з відсутністю згоди батька. 13.08.2024 позивач отримала рішення органу опіки та піклування, згідно з яким 30.08.2024 дитину було зареєстровано за адресою матері. Щодо квитанцій, наданих відповідачем на підтвердження сплати коштів на потреби дитини, позивач вважає їх неналежними доказами, оскільки в призначенні платежу не зазначено, що вони перераховувалися в рахунок аліментів на утримання дитини. При цьому, у сторін були спільні борги, які закривалися позивачем, а згодом їй поверталися. Представник відповідача в судовому засіданні вказала, що позовні вимоги відповідачем визнаються, однак його обурюють обставини, наведені позивачем в обґрунтування позовної заяви, оскільки вони порушують його честь, гідність та ділову репутацію. При цьому представник вказує на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності спільних боргів, а також інших відомостей, на які посилається позивач щодо психологічного насилля та подружньої зради. Щодо квитанцій, наданих позивачем, представник відповідача зазначила, що оскільки на момент здійснення відповідних платежів не було судового рішення про стягнення аліментів, то й були відсутні підстави вказувати таке призначення платежів. Відповідач у судовому засіданні не заперечив щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, однак заперечив обставини, викладені позивачем у позовній заяві, вказуючи, що доводи позивача не підтверджені жодними належними доказами. При цьому відповідач підтвердив, що подальше збереження їхнього з позивачкою шлюбу суперечить їхнім інтересам, однак просив врахувати, що подружні відносини між ними припинені у зв`язку з тим, що примирення між ними є неможливим з огляду на те, що у них стали різними погляди на життя та відсутнє взаєморозуміння. Щодо вимог про стягнення аліментів відповідач також зазначив про недоведеність доводів позивача у цій частині, однак вказав, що він повністю виконує свої батьківські обов`язки відносно дитини, у тому числі надає матеріальну допомогу на її утримання. Зокрема, він зазначив, що перераховує грошові кошти як на банківську картку позивачки, так і надає їх особисто дитині за її вимогою. Відповідач також повідомив, що він офіційно працює, має стабільний дохід та нормальний стан здоров`я, інших утриманців не має, а тому не заперечує щодо стягнення з нього аліментів у визначеному позивачкою розмірі. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 25.08.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Старобільського районного управління юстиції Луганської області, про що складено актовий запис №178, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін є неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Старобільського районного управління юстиції Луганської області. В обґрунтування позову у цій частині позивач стверджує, що з травня 2024 року їхні з відповідачем сімейні стосунки погіршилися у зв`язку з подружньою зрадою відповідача та проявами психологічного насилля відносно неї з його боку, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, мають протилежні погляди на шлюбні відносини та сімейне життя, спільного господарства не ведуть, примирення та подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача. Відповідач у судовому засіданні заперечив обставини щодо подружньої зради та його негідної поведінки відносно позивачки, вказуючи, що такі доводи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Крім того, зазначив, що незважаючи на складні відносини, які склалися у нього з позивачкою, він завжди намагається зберігати повагу до дружини. Суд приймає до уваги такі доводи відповідача, оскільки позивачкою всупереч положенням статей 76-81 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами як факту подружньої зради з боку відповідача, так і фактів вчинення ним будь-якого насильства чи тиску відносно позивачки. Разом із цим, суд враховує, що відповідач у судовому засіданні не заперечив щодо розірвання шлюбу, підтвердивши, що фактично їхня з позивачкою сім`я припинила своє існування, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, мають протилежні погляди на шлюбні відносини та сімейне життя, спільного господарства не ведуть, примирення та подальше збереження шлюбу між ними є неможливим. Таким чином, з`ясувавши дійсні стосунки сторін та мотиви розірвання шлюбу, враховуючи наявність у сторін неповнолітньої дитини та те, що сторони висловили взаємну згоду на розірвання шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини, що має істотне значення, а тому суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. При цьому судом враховується позиція Верховного Суду, викладена у постанові КЦС ВС від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18 (61-3235св19), згідно з якою закріплена статтею 111 Сімейного кодексу України норма щодо необхідності вжиття заходів до примирення подружжя є диспозитивною, оскільки суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Крім того, суд виходить з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яка визначає, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд виходить із такого. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки переселенця №3007-7002083093 від 01.08.2024 [PERSON] , [INFO] , фактично проживає/перебуває за адресою [ADDRESS] , що також підтверджується актом про фактичне місце проживання від 31.07.2024. Встановлено і те, що на даний час місце проживання дитини значиться зареєстрованим разом із її матір`ю [PERSON] . Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст.181Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тлумачення положень СК України свідчить про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано. Статтею 182 Сімейного Кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи питання розміру аліментів, суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, позивачка вказує на те, що відповідач коштів на утримання дочки не надає, хоча не має інших утриманців і соціальних зобов`язань, перебуває у працездатному віці, працює та має стабільний дохід. Відповідач заперечує ту обставину, що він не надає кошти на утримання дитини, стверджуючи, що він перераховує грошові кошти для дитини як на банківську картку позивачки, так і надає їх особисто дитині за її вимогою. На підтвердження вказаних обставин відповідач посилається, зокрема, на банківські квитанції, копії яких ним надані до суду, вказуючи, що такі квитанції підтверджують факт перерахування ним грошових коштів позивачці на утримання дитини. Зі змісту таких квитанцій вбачається, що платником [PERSON] у травні - серпні 2024 року перераховувалися різні суми грошових коштів, частина із яких - на рахунок отримувача [PERSON] , а інша частина - без зазначення імені отримувача, призначення платежу у них зазначено як «переказ власних коштів». Оцінивши вказані квитанції, суд констатує, що вони прямо не підтверджують факт сплати відповідачем грошових коштів на утримання дитини. Разом із цим, суд вважає, що зазначене у квитанціях призначення платежу не спростовує доводів відповідача про те, що такі грошові кошти були перераховані ним в якості матеріальної допомоги позивачці, у тому числі й на утримання їхньої дитини. При цьому суд також враховує, що буд-яких доказів, які б свідчили про те, що відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо утримання дитини, позивачкою до суду не надано. Приймається до уваги і те, що відповідач не заперечує свого обов`язку щодо утримання дитини, визнав позовні вимоги та згідний сплачувати аліменти на користь позивачки у визначеному нею розмірі. Аналізуючи зазначені вище положення законодавства, встановивши, що відповідач працює та отримує стабільний дохід, інших утриманців не має, має нормальний стан здоров`я, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача, як про це заявлено у позовній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Із урахуванням наведеного та встановлених судом обставин справи, виходячи із засад справедливості та захисту прав неповнолітньої дитини, суд вважає вірним стягнути з відповідача на користь позивача на утримання їхньої неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 06.08.2024 і до дня досягнення дитиною повноліття. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається із наявної в матеріалах справи квитанції ID: 6280-0749-1416-6614 від 05.08.2024, при зверненні до суду з даним позовом позивачка сплатила судовий збір за вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 1211,20 грн. З огляду на наведене, враховуючи визнання позову відповідачем, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 50 відсотків вказаної суми сплаченого судового збору, що становить 605,60 грн., та повернення решти 50 відсотків судового збору (у розмірі 605,60 грн.) позивачці з державного бюджету. Крім того, оскільки за вимогу про стягнення аліментів позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», наявні підстави для стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 1211,20 грн. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved