Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

У липні 2023 року, позивач Приватне акціонерне товариство «Український графіт», звернулося до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує та порушує право на ділову репутацію та зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 31.10.2021 по 20.12.2023 на веб-сайті Інформаційно-аналітичного інтернет-порталу «УкрРудПром» [INFO] в мережі Інтернет розміщено інформаційні публікації стосовно ПрАТ «Укрграфіт», які містять недостовірну інформацію. В заголовках та текстах статей безпідставно акцентується увага читача на нібито причетність певних осіб - «братьев [PERSON]» (мова оригіналу) до власників ПрАТ «Укрграфіт».В свою чергу, такі особи як «братья [PERSON]», « [PERSON] » ніколи не були акціонерами, так само як і кінцевими бенефіціарами ПрАТ «Укрграфіт», «контрольный пакет завода» ніколи не продавався « [PERSON] » і не знаходився прямо чи опосередковано у його власності. Позивач вважає, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, не підтверджується жодними доказами, а також є негативною, оскільки у ній стверджує про вчинення позивачем відповідних дій, зокрема, забезпечення фінансової підтримки протиправної діяльності підсанкційної особи, яка перебуває у розшуку та під слідством, і така інформація порушує право позивача на повагу до гідності, честі, дискредитує та завдає шкоди діловій репутації підприємства, підриває довіру контрагентів,принижує статус ПрАТ «Укрграфіт» в очах суспільства і партнерів, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання у його діяльності моральних та правових норм, що в свою чергу негативно впливає на господарську діяльність товариства. [PERSON] є реєстрантом доменного імені «[INFO]», на сайті якого було розміщено дискредитуючи позивача статті, а тому є належним відповідачем за даним позовом. 10.10.2023 року позивачем подано заяву про зміну предмета позову з урахуванням Висновку № 15168 за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, складеного 05.10.2023 експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр», згідно якої частина інформації в статті від 21.05.2023 «[INFO]» (мовою оригіналу), в перекладі на державну мову «[INFO]» викладена у формі оціночних суджень. 22.11.2023 року позивачем подано заяву про зміну предмета позову в зв`язку із оприлюдненням на веб-сайті [INFO] після подачі позову ще однієї статті від 01.11.2023 року «[INFO]» (мовою оригіналу), в перекладі на державну мову «[INFO]» з недостовірною інформацією стосовно ПрАТ «Укрграфіт». 22.03.2023 року позивачем подано заяву про зміну предмета позову з урахуванням Висновку №15168 за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, складеного 05.10.2023 експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр», та оприлюдненням на веб-сайті [INFO] після подачі позову нових публікацій з недостовірною інформацією стосовно ПрАТ «Укрграфіт». На підставі викладеного, з урахуванням прийнятої судом заяви про зміну позовних вимог згідно отриманих результатів судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, позивач просить суд: - визнати недостовірною та такою, що дискредитує, принижує та порушує право на ділову репутацію ПрАТ «Укрграфіт», інформацію, викладену в мережі Інтернет на веб-сайті Інформаційно-аналітичного інтернет-порталу «УкрРудПром» [INFO], а саме: 1) В статті від 31.10.2022 під заголовком «Укрграфит» братьев [PERSON] увеличил убыток вдвое и имеет намерение обновить набсовет» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову «Укрграфіт» братів [PERSON] збільшив збиток вдвічі та має намір обновити наглядраду» а саме, недостовірну інформацію в назві публікації: «[INFO]» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову - «[INFO]» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]). 2) В статті від 09.11.2022 під заголовком «Укрграфит» братьев [PERSON] получил 1,6 млн гривен прибыли» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову «[INFO]», а саме, недостовірну інформацію в назві публікації: «[INFO]» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову - «[INFO]» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]). 3) В статті від 07.12.2022 під заголовком «Акционеры «Украинский графит» братьев [PERSON] переизбрали набсовет компании» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову «Акціонери «Український графіт» братів [PERSON] переобрали наглядову раду компанії», а саме, недостовірну інформацію в назві публікації: «Украинский графит» братьев [PERSON]...» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову - «Український графіт» братів [PERSON]» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]). 4) В статті від 19.12.2022 під заголовком «Укрграфит» братьев [PERSON] сменил гендиректора» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову «Укрграфіт» братів [PERSON] змінив гендиректора», а саме, недостовірну інформацію в назві публікації: «[INFO]» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову - «[INFO]» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]). 5) В статті від 30.04.2023 під заголовком «Укрграфит» братьев [PERSON] за 3 месяца нарастил прибыль в 43 раза» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову «Укрграфіт» братів [PERSON] за 3 місяці нарастив прибуток у 43 рази», а саме, недостовірну інформацію в назві публікації: «[INFO]» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову - «[INFO]» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO] ). 6) В тексті сатті від 21.05.2023 під заголовком « [INFO]» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову «[INFO]», наступні висловлювання: «…. самый видимый бизнес-актив [PERSON] в современной Украине - запорожский "Укрграфит" (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову - «…найбільш видимий бізнес-актив [PERSON] в сучасній Україні - запорізький «Укрграфіт» « В результате приватизации данное предприятие (ранее Днепровский электродный завод) оказался в собственности его генерального директора [PERSON]. » (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову - «Внаслідок приватизації це підприємство (раніше - Дніпровський електродний завод) опинився у власності його генерального директора [PERSON] » «…. - контрольный пакет завода был продан его старому знакомому [PERSON] » (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову - «…. - контрольний пакет заводу був проданий його старому знайомому [PERSON] » «Официально основным бенефициаром "Укрграфита" в реестрах теперь считается [PERSON] .» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову - «Офиційно основним бенефіціаром "Укрграфіта" в реєстрах тепер вважається [PERSON].» «… большинство отечественных СМИ утверждает, что на самом деле реальный собственник "Укрграфита" не изменился и это по-прежнему [PERSON].» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову - «… більшість вітчизняних ЗМІ стверджує, що насправді реальний власник "Укрграфіту" не змінився і це, як і раніше, [PERSON] .» «Вначале контрольный пакет предприятия в реестрах записали на младшего бизнес-партнера [PERSON] , но затем его все-таки переписали на самого [PERSON] . Только в декабре 2022 года тот наконец вошел в набсовет "Укрграфита"…» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову - «Спочатку контрольний пакет підприємства в реєстрах записали на молодшого бізнес-партнера [PERSON] , але потім його таки переписали на самого [PERSON] . Тільки в грудні 2022 року той нарешті увійшов до наглядової ради "Укрграфіту"… » «За 2022 год "Укрграфит" принес своим собственникам-"регионалам" 178,5 млн гривен, а в первом квартале этого года - уже 70,7 млн гривен.» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову - «За 2022 рік "Укрграфіт" приніс своїм власникам-"регіоналам" 178,5 млн гривень, а в першому кварталі цього року - вже 70,7 млн гривень.» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]) 7) В статті від 01.11.2023 під заголовком «[INFO]» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову «[INFO]», а саме, недостовірну інформацію в назві публікації: «Укрграфит» беглого [PERSON]..» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову «Укрграфіт» втікача [PERSON]» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]) 8) В статті від 20.12.2023 під заголовком «Укрграфит» беглого [PERSON] изменил структуру управления» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову «Укрграфіт» втікача [PERSON] змінив структуру управління», а саме, недостовірну інформацію в назві публікації: «… беглого [PERSON]..» (мовою оригіналу), в перекладі на українську мову «… втікача [PERSON] …» ( адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]); - зобов`язати відповідача протягом десяти днів з моменту набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію щодо позивача шляхом опублікування в мережі Інтернет на веб-сайті інтернет-ресурсу «УкрРудПром» [INFO] резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування» із посиланням на рішення суду у цій справі (повна дата прийняття, номер справи) без будь-яких власних зауважень, заперечень, коментарів, тлумачень, думок; - стягнути з відповідача на користь Приватного акціонерного товариства «Український графіт» судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.07.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.10.2023 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження в розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.04.2024 року, прийнято заяву позивача про зміну предмету позов, у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.07.2024 року. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлено в установленому законом порядку. Представником позивача подано до суду заяву, в якій зазначає, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить задовольнити, розглянути справу за відсутністю сторони позивача та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлено в установленому законом порядку, свого представника до суду не направив. Відзив на позов та будь-яких заяв і клопотань не надав до суду. Враховуючи, що відповідач не подав відзиву, неявкою повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання відповідача без повідомлення причин, суд у відповідності з ч. 1 ст. 280 ЦПК України вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або ос порені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. У статті 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміється будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. Статтею 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про інформацію», право на інформацію охороняється законом. При цьому, ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Разом з тим, ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Згідно із ст. 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов`язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 91 Цивільного кодексу України, юридична особа здатна мати такі ж права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Відповідно до ст. 94 Цивільного кодексу України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 Цивільного кодексу України. Юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до ст. ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до ч. 1 ст. 299 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 277 Цивільного кодексу України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно з ч. 6 ст. 277 Цивільного кодексу України, спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Частиною 7 ст. 277 Цивільного кодексу України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. За своєю правовою природою право на спростування недостовірної інформації належить не лише фізичним особам, а і юридичним, оскільки, це право може бути використане господарюючим суб`єктом, як спосіб судового захисту про поширення інформації, що шкодить діловій репутації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено, що в мережі Інтернет на веб-сайті [INFO], який позиціонує себе в якості Інформаційно-аналітичного інтернет-порталу «УкрРудПром», оприлюднено в період з 31.10.2021 по 20.12.2023 рр. інформаційні статті стосовно ПрАТ «Укрграфіт», в заголовках та текстах яких акцентується увага на належності «братьев [PERSON]» (мова оригіналу) до власників ПрАТ «Укрграфіт», отриманні цими особами прибутків від діяльності ПрАТ «Укрграфіт» та здійсненні ними управління підприємством на сучасному етапі: 1) стаття від 31.10.2022 під заголовком «Укрграфит» братьев [PERSON] увеличил убыток вдвое и имеет намерение обновить набсовет» (мовою оригіналу), в перекладі на державну мову «Укрграфіт» братів [PERSON] збільшив збиток вдвічі та має намір обновити наглядраду». (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]); 2) стаття від 09.11.2022 під заголовком «Укрграфит» братьев [PERSON] получил 1,6 млн гривен прибыли» (мовою оригіналу), в перекладі на державну мову «[INFO]» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]); 3) стаття від 07.12.2022 під заголовком «Акционеры «Украинский графит» братьев [PERSON] переизбрали набсовет компании» (мовою оригіналу), в перекладі на державну мову «Акціонери «Український графіт» братів [PERSON] переобрали наглядову раду компанії» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]); 4) стаття від 19.12.2022 під заголовком «Укрграфит» братьев [PERSON] сменил гендиректора» (мовою оригіналу), в перекладі на державну мову «Укрграфіт» братів [PERSON] змінив гендиректора» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]); 5) стаття від 30.04.2023 під заголовком «Укрграфит» братьев [PERSON] за 3 месяца нарастил прибыль в 43 раза» (мовою оригіналу), в перекладі на державну мову «Укрграфіт» братів [PERSON] за 3 місяці нарастив прибуток у 43 рази» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]); 6) стаття від 21.05.2023 під заголовком «[INFO]» (мовою оригіналу), в перекладі на державну мову «[INFO]» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]); 7) стаття від 01.11.2023 під заголовком «[INFO]» (мовою оригіналу), в перекладі на державну мову «[INFO]» (адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]); 8) стаття від 20.12.2023 під заголовком «Укрграфит» беглого [PERSON] изменил структуру управления» (мовою оригіналу), в перекладі на державну мову «Укрграфіт» втікача [PERSON] змінив структуру управління» ( адреса посилання в мережі Інтернет: [INFO]). Вищезазначене підтверджується ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» в Звіті за результатами проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 30.05.2023 №113/2023-ЗВ. Ідентифікатори власника веб-сайту [INFO], редактора (відповідальної особи за наповнення сайтів), адреси і контакти власника, редакції, авторів статей відсутні. У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12.11.2019 у справі №904/4494/18 зроблено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно Довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 30.05.2023 № 108/2023-Д, отриманої від ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», на веб-сайті [INFO] відсутні будь-які ідентифікатори (відомості, про особу, від імені якої здійснюється інформаційне наповнення веб-сайту). Разом із цим з?ясовано, що доменне ім?я «[INFO]» було зареєстровано на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг № 59419, власником якого згідно із відомостями Спеціальної інформаційної системи УКРНОІВІ є [PERSON] . Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Дійсний автор опублікованої на веб-сайті [INFO] інформації, що стосується ПрАТ «Укргафіт», невідомий і встановити його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) із змісту висловів, що наявні у статтях, не має можливості. Доступ до веб-сайту, на якому була поширена інформація є вільним. Отже, належним відповідачем у справі про спростування поширеної недостовірної інформації стосовно ПрАТ «Укрграфіт» є власник/реєстрант доменного імені «[INFO]» та, відповідно, власник веб-сайту «УкрРудПром», [PERSON] , оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації стосовно позивача. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суд повинен враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (пункт 6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18). Згідно з положеннями статей 277, 302 ЦК України та 81 ЦПК України: позивач повинен довести: 1) сам факт поширення інформації; 2) поширення інформації саме відповідачем; 3) порушення поширенням інформації його особистих немайнових прав; 4) має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Відповідач повинен довести, що поширена інформація є достовірною. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 передбачено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. З цього випливає, що тягар доказування достовірності негативної інформації про позивачів покладається на відповідачів, а на позивачів покладено лише обов`язок доказування факту поширення такої інформації відповідачами. Цей висновок узгоджується з приписом абзацу першого частини другої статті 302 Цивільного кодексу України. Щодо питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд в першу чергу визначає характер такої інформації та з`ясовує, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Суд дійшов висновку, що вказана в позовній заяві інформація щодо пов`язаності ПрАТ «Укргафіт» із колишніми політичними діячами [PERSON] та [PERSON], яка опублікована на веб-сайті [INFO], є недостовірною, що не спростовано відповідачем та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, наданими позивачем. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань наявна доступна для вільного ознайомлення інформація щодо кінцевих бенефіціарів власників (контролерів) ПрАТ «Укрграфіт» (осіб, які мають прямий чи непрямий вирішальний вплив) із зазначенням, в тому числі, їх часток у статутному капіталі ПрАТ «Укрграфіт», прізвища, ім`я та по батькові, серед яких відсутні такі особи як «братья [PERSON]» «[PERSON]» (мовою оригіналу), про яких згадується в статтях на веб-сайті [INFO] як про власників ПрАТ «Укрграфіт». Склад акціонерів та кінцевих бенефіціарів ПрАТ «Укрграфіт» також підтверджується Структурою власності Приватного акціонерного товариства «Український графіт»; нотаріально засвідченою копією Витягу від 09.03.2023 з Комерційного Реєстру Мальти щодо акціонера - компанії «ІНТЕРГРАФІТ ХОЛДІНГС КОМПАНІ ЛІМІТЕД»; нотаріально засвідченою копією Виписки АТ «Райффайзен Банк» про стан рахунку у цінних паперах станом на 24.04.2023 вих. 5276; нотаріально засвідченою копією Свідоцтва Департаменту реєстратора компаній та офіційного ліквідатора Нікосія від 26.01.2021 щодо акціонера - компанії «С6 СЕЙФ ГРУП ЛІМІТЕД» . У всіх опублікованих статтях з недостовірною інформацією відсутні посилання на будь-які конкретні факти та джерела цієї інформації, а сама компрометуюча та неправдива інформація щодо позивача опублікована на веб-сайті [INFO], наповнення якого не містить відомостей про склад, адресу редакції інтернет-видання «УкрРудПром», статус реєстрації і власника ресурсу. Крім того, Розпорядженням Національного центру оперативно-технічного управління мережами телекомунікацій № 910/1771 від 16.12.2023 року на звернення Служби безпеки України про зобов`язання постачальників електронних комунікаційних послуг здійснити блокування доменних імен, а також їх під доменів на рекурсивних DNS-серверах, здійснено блокування доменного імені інтернет-ресурсу УКРРУДПРОМ [INFO] (п. 11 додатку до Розпорядження). Поширена відповідачем недостовірна інформація за своїм змістом стосується позивача і є негативною, враховуючи наявність у вільному доступі інформації щодо протиправної діяльності [PERSON] , який перебуває під персональними санкціями США, а також у розшуку та під слідством. Поширення неправдивої інформації про нібито пов?язаність діяльності ПрАТ «Укрграфіт» із цією особою, формує негативну громадську думку про позивача, руйнує імідж та репутацію позивача, а відтак є такою, що завдає шкоди його честі, гідності, діловій репутації. У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 вказано, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, - суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Крім цього, суд бере до уваги висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 742/1159/18, який зазначив, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 цієї статті визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вбачається, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі "Карпюк та інші проти України" від 06 жовтня 2015 року). У своїй практиці ЄСПЛ розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11.04.2006), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення ЄСПЛ у справі "Де Хаес і Гійселс проти Бельгії" від 24 лютого 1997 року). Таким чином, з наведених положень чинного законодавства та усталеної практики ЄСПЛ убачається, що судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки, і пов`язане із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Отже, виходячи з викладеного, при вирішенні спору, предметом якого є захист ділової репутації шляхом спростуванням відомостей, що були поширені в засобах масової інформації (у тому числі за допомогою мережі Інтернет) з метою задоволення суспільного інтересу, ключовим є чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями у інформації, що викладалася у спірній публікації. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Аналізуючи зміст спірних публікацій на веб-сайті [INFO] можна дійти висновку, що поширена недостовірна інформація стосується позивача, оскільки в статтях вказується найменування позивача, його місцезнаходження, вид діяльності, керівний склад тощо і викладена у формі фактичних тверджень. Зміст висловлювань містить конкретну інформацію стверджувального змісту про події та певні обставини, а саме, про належність ПрАТ «Укрграфіт» [PERSON] та [PERSON] (політикам та бізнесменам, особам із найближчого оточення колишнього президента України В.Ф. [PERSON] ), тобто стверджується, що саме брати [PERSON] є власниками підприємства, отримують значні прибутки від його діяльності в Україні та продовжують здійснювати управління підприємством на сучасному етапі, перебуваючи на території Російської Федерації. Під час судового розгляду справи ці факти не знайшли свого підтвердження та були спростовані наданими позивачем доказами. Суд погоджується із доводами позивача, що вказані у поширених на веб-сайті [INFO] статтях висловлювання містять негативну інформацію стосовно позивача, так як неодноразове акцентування уваги на належності ПрАТ «Укрграфіт» колишнім політичним діячам України братам [PERSON] та [PERSON] , які звинувачуються в незаконному привласненні фінансових активів держави Україна, вважаються зрадниками України і втекли до Російської Федерації ( [PERSON] перебуває під слідством та міжнародними санкціями, оголошений у розшук), про що повідомляється в публічних джерелах інформації, на офіційних сайтах державних органів, а також повідомлення про багатомільйонні доходи даних осіб, які отримуються від діяльності ПрАТ «Укрграфіт», власниками якого вони нібито є на сучасному етапі і репрезентованих потенційними спонсорами російсько-української війни з боку Росії, суперечить суспільній моралі з огляду на суспільно-політичні події у контексті російсько-українських відносин, та чинному законодавству України, яким передбачено кримінальну відповідальність за співпрацю з представниками держави-агресора. Зазначене підтверджується Висновком № 15168 за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, який складений 05.10.2023 року експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр». На висновок експерта відповідачем заперечення не подавалися. З огляду на те, що оціночні судження не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності і спростувати, твердження про факти, події та їх обставини можуть бути перевірені, оскільки містять конкретну інформацію про подію і про особу, і у випадку недостовірності підлягає спростуванню. За своїм змістом, характером використаних мовних засобів поширена відповідачем інформація не є оціночними судженнями, оскільки стосується конкретних подій, конкретної юридичної особи позивача, подається як установлений факт, може бути продемонстрована або спростована, не містить алегорій, сатири, гіпербол, не є припущенням чи критикою позивача, проявом власної суб`єктивної думки, викладена у категоричній стверджувальній формі, її цілком можна перевірити на достовірність - фактичне твердження. Поширення недостовірної інформації про позивача з негативною конотацією порушує його особисті немайнові права - право на повагу до його честі, гідності та ділової репутації. Відповідач не надав належних, переконливих доказів і не довів, що розповсюджена інформація є достовірною. ПрАТ «Укрграфіт» надані до матеріалів справи докази звернень до редакції Інформаційно-аналітичного інтернет-порталу «УкрРудПром» через вказану на веб-сайті функцію зворотнього зв?язку - адресу електронної пошти [INFO] , в яких позивач вказував про непричетність «братьев [PERSON]» до складу власників товариства, просив спростувати цю недостовірну інформацію. Зокрема, з метою припинення дискредитації підприємства, ПрАТ «Укрграфіт» на вказану на веб-сайті адресу електронної пошти [INFO] був направлений лист № 16/948 від 10.05.2023 «Про відповідь на публікації із недостовірною інформацією», із проханням опублікувати відповідь ПрАТ «Укрграфіт» на публікації із недостовірною інформацією про підприємство відповідно до приписів ч. 1 ст. 91, ст. 94, ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 34 Господарського кодексу України. Направлені позивачем звернення до редакції Інформаційно-аналітичного інтернет-порталу «УкрРудПром» залишені без відповіді та належного реагування. Відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК), тощо. Враховуючи наявні докази, судом встановлено поширення відповідачем недостовірної, негативної інформації стосовно позивача, шляхом розміщення публікацій в мережі Інтернет, яка висловлена у формі фактичних тверджень, та безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між поширенням відповідачем недостовірної інформації у формі фактичних тверджень та приниженням честі, гідності та ділової репутації позивача. Пленумом Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1 у пункті 25 зазначено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. Оскільки спростування недостовірної інформації є засобом відновлення порушеного особистого немайнового права, воно має забезпечити досягнення максимальної його ефективності за умови, що спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Оспорювана інформація не відповідає дійсності, не підтверджується зібраними по справі доказами, є негативною, створює негативне уявлення про позивача, та безпосередньо порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Статтею 277 ЦК України передбачено: - фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації; - спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію; - поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює; - спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила; - спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. При вирішенні способу спростування недостовірної інформації суд виходить з вимог ч. 7 ст. 277 ЦК України, за якою спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена, тобто в мережі Інтернет. Виходячи з вищевикладених приписів законодавства, враховуючи, що поширена відносно позивача інформація подана у формі фактичних тверджень, відповідач не надав належних доказів правдивості такої інформації, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про визнання поширеної щодо нього інформації в мережі Інтернет на веб-сайті [INFO] недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, та спростування недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом задоволені позовні вимоги, таким чином, в порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 9738,00 грн., в тому числі: 1342,00 грн. (судовий збір, сплачений позивачем платіжною інструкцією № 587 від 06.06.2023 за подачу заяви про забезпечення доказів від 12.06.2023 вих. № 16/1223, ухвала про забезпечення доказів від 26.06.2023 у справі № 752/14588/23); 2684,00 грн. (судовий збір, сплачений позивачем платіжною інструкцією № 667 від 11.07.2023 за подачу позовної заяви від 12.07.2023 № 16/1514); 2684,00 грн. (судовий збір, сплачений позивачем платіжною інструкцією № 951 від 10.11.2023 за подачу заяви про зміну предмету позову від 22.11.2023 вих. № 16/2671); 3 028,00 грн. (судовий збір, сплачений позивачем платіжною інструкцією № 1257 від 21.03.2024 за подачу заяви про зміну предмету позову від 22.03.2024 вих. № 16/758).

Outcome: approved