Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернувся в суд з позовом до КП «Луцькводоканал» про визнання дій протиправними, заборону вчиняти дії та відшкодування шкоди. Позовні вимоги обгрунтовані такими обставинами. КП «Луцькводоканал» безпідставно заявлено до відшкодування надуману ним суму боргу в розмірі 9\~178,28 грн. (в рамках справи №161/10476/24). Відповідач не надав: - доказів законності здійснення ним діяльності із надання послуг водопостачання та водовідведення; - доказів того, що системи централізованого водопостачання та водовідведення, зокрема ті, якими постачається та відводиться вода до квартири позивача, перебуває у його власності, господарському віданні, користуванні або концесії. - доказів того, що питна вода, яка ним постачається, відповідає державним санітарним нормам і правилам. - розрахунків тарифів на надання послуг з питного водопостачання. Протиправними діями та бездіяльністю відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає в переживаннях та душевних стражданнях. Моральну шкоду позивач визначив в розмірі 452\~618 грн. З врахуванням викладеного, посилаючись на окремі норми Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Ліцензійних умов провадження господарської діяльності із централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою НКРЕКП від 22.03.2017 №307, позивач просив суд: - визнати протиправними дії відповідача щодо здійснення ним діяльності із надання послуг водопостачання та водовідведення; - визнати протиправними дії відповідача щодо застосування ним тарифів на надання послуг з питного водопостачання; - заборонити відповідачу здійснювати діяльність із надання послуг водопостачання та водовідведення; - стягнути з відповідача на свою користь 452\~618 грн. завданої моральної шкоди. Крім того, позивач подав відповідь на відзив, яку мотивував аналогічними аргументами. Додатково зазначив, що відповідач фактично здійснює пограбування природних ресурсів, власністю яких є народ України. Просив винести окрему ухвалу суду та направити матеріали до правоохоронних органів. ІІ.Стислий виклад позиції відповідача КП «Луцькводоканал» подало відзив на позовну заяву, який мотивувало таким. КП «Луцькводоканал» здійснює діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення відповідно до постанови НКРЕКП №397 від 28.03.2017 «Про переоформлення ліцензії на централізоване водопостачання та водовідведення, виданої КП «Луцькводоканал», якою для останнього видано безстрокову ліцензію на вищевказану господарську діяльність». Тарифи на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення для відповідача затверджено постановою НКРЕКП №2867 від 22.12.2021, зокрема, на централізоване водопостачання встановлено плату у розмірі 10,17 грн. за 1 куб. м. (без пдв) та на централізоване водовідведення - 13,51 грн. за 1 куб. м. (без пдв). Станом на 19.07.2024 в позивача існує заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в розмірі 9\~699,34 грн. Позивач не надав доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем протиправних дій, настання наслідків у вигляді шкоди та наявності причинного зв`язку між такими діями і наслідками. Відповідач просив в задоволенні позову відмовити. ІІІ.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу Ухвалою суду від 22.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. 19.07.2024 позивач подав заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 22.07.2024 в задоволенні цієї заяви було відмовлено. 07.08.2024 відповідач подав відзив на позову заяву. 26.08.2024 позивач подав відповідь на відзив. Відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, а тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). ІV.Фактичні обставини справи КП «Луцькводоканал» здійснює діяльність з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, отримало безстрокову ліцензію на право здійснення такої діяльності (а.с. 18). Вищевказана ліцензія видана КП «Луцькводоканал» відповідно до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності із централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою НКРЕКП від 22.03.2017 №307 Тарифи на послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення для відповідача затверджено постановою НКРЕКП від 22.12.2021 №2867. В провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області перебуває справа №161/10476/24 за позовом КП «Луцькводоканал» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за надані послуги з водопостачання та водовідведення. Ухвалою суду від 29.07.2024 провадження в цій справі зупинене до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі №161/13758/24 (дані Єдиного державного реєстру судових рішень). V.Висновок суду Щодо способу захисту прав Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі №9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)). Аналіз змісту позовної заяви свідчить про те, що позивач не згоден із нарахуванням йому відповідачем боргу за надані послуги з водопостачання та водовідведення. За позицією позивача, такий борг відповідачем заявлено до відшкодування безпідставно. Мотивів своєї незгоди з таким боргом позивач не навів. Але, вочевидь, позивач прагне довести відсутність у нього такого боргу (або, принаймні, наявність боргу в меншому розмірі) через призму незаконності діяльності відповідача. Суд не вдається в оцінку того чи існує такий борг та чи є обгрунтованим його розмір, оскільки це питання є предметом спору в іншій судовій справі №161/10476/24. Однак для суду є зрозумілим, що позивач вбачає порушення своїх прав саме в цьому аспекті (в нарахуванні йому неіснуючого боргу за комунальні послуги) і саме такий свій інтерес позивач прагне захистити в обраний ним спосіб. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (п. 96 постанови ВП ВС від 26.10.2022 у справі №229/1026/21). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача (п. 41 постанови ВП ВС від 17.04.2018 у справі №523/9076/16). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє суду зробити висновок, що в аспекті сформульованих позивачем підстав позову не є ефективним способом захисту визнання протиправними дій щодо здійснення діяльності із надання послуг, щодо застосування тарифів на надання таких послуг, заборони здійснювати таку діяльність, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Отже, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є неефективним способом захисту, оскільки він (захист) не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача (за умови доводення факту порушення таких прав). З врахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо здійснення ним діяльності із надання послуг водопостачання та водовідведення, дій щодо застосування ним тарифів на надання послуг з питного водопостачання та про заборону йому здійснювати діяльність із надання послуг водопостачання та водовідведення є по суті запереченням на позов КП «Луцькводоканал» до [PERSON] про стягнення боргу за надані комунальні послуги (справа №161/10476/24). Близький за правовою логікою висновок (в аспекті неефективності такого способу захисту прав як визнання неправомірними дій кредитора щодо незарахування платежів позичальника за кредитом, зобов`язання зарахувати платежі за кредитом, зобов`язання скасувати нараховані суми боргу за кредитом) висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10.10.2019 у справі №320/8618/15. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)). Отже, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо здійснення ним діяльності із надання послуг водопостачання та водовідведення та дій щодо застосування ним тарифів на надання послуг з питного водопостачання, про заборону відповідачу здійснювати діяльність із надання послуг водопостачання та водовідведення необхідно відмовити у зв`язку з обранням неналежного та неефективного способу захисту прав. Оскільки обрання неефективного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови в позові, то суд не вбачає необхідності відповідати на питання чи є порушеними права позивача. Суд додатково також зауважує, що є обмеженим в своїх процесуальних повноваженнях в цьому напрямку. Так, для того, щоб дати відповідь на питання чи є порушеними права позивача, необхідно з`ясувати чи існує в позивача борг перед відповідачем за надані комунальні послуги та надати цій обставині правову оцінку. Однак це питання є предметом доказування і безпосереднім предметом спору в іншій судовій справі №161/10476/24. Щодо моральної шкоди Позивач вважав, що відповідач завдав йому моральної шкоди своєю протиправною бездіяльністю («факт наявності протиправної бездіяльності є безпосередньою правовою підставою для відшкодування моральної шкоди»). З буквального сприйняття змісту позовної заяви вбачається, що під «протиправною бездяльністю відповідача» позивач розуміє ненадання йому доказів законності здійснення відповідачем діяльності із надання послуг з водопостачання та водовідведення. Вирішуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, суд врахував таке. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Згідно з положеннями п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обміркувавши аргументи позовної заяви, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів ні факту протиправності поведінки (бездіяльності) відповідача, ні факту завдання йому моральної шкоди такою поведінкою. При цьому, суд відхиляє аргумент позивача про ненадання йому відповідачем доказів законності здійснення діяльності, оскільки, навіть безвідносно того чи звертався позивач до відповідача з таким запитом, він (аргумент) не заснований на приписах чинного закону. Позивач і відповідач є рівноправними суб`єктами в межах приватно-правових правовідносин з надання послуг, навіть попри те, що відповідач є суб`єктом природної монополії (ст. 1 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг»). Відповідач не зобов`язаний звітувати перед позивачем, як і доводити законність своєї діяльності. Відповідно до ст. ст. 5, 6 цього Закону контроль за дотриманням відповідачем ліцензійних умов, тобтоконтроль за його діяльністю, здійснює Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП). Отже, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити за необгрунтованістю. В цілому суд констатує, що дав відповіді на всі важливі аргументи позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10.02.2010). Суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали в порядку ст. 262 ЦПК України, а тому відхиляє відповідне клопотання позивача. VI.Судові витрати З огляду на результат вирішення спору та враховуючи, що сторони не понесли судових витрат, суд не здійснює розподіл таких витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed