Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за Договором про споживчий кредит №1537607 від 23.04.2021 в розмірі 15\~150,00 гривень, а також судові витрати, понесені позивачем унаслідок сплати судового збору в розмірі 3028,00 гривень. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилався, що 23.04.2021 між позивачем ТОВ «Веллфін» та [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит №1537607 від 23.04.2021 в електронній формі. Відповідно до умов зазначеного договору, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 5\~050,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позика надається строком на 30 днів (п. 1.3 Договору). Зазначив, що позивачем на картковий рахунок відповідача в порядку, встановленому п. 1.4 Договору, була перерахована сума позики в розмірі 5\~050,00 грн., що підтверджується повідомленням №1950/03 від 28.03.2024 ТОВ «Платежі Онлайн», яке надає позивачу технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів. Посилався, що позивачем належним чином були виконані умови Договору про споживчий кредит, в той час як відповідачем отримані грошові кошти в передбачені договором строки не повернуті, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість за Договором зі сплати основного боргу, процентів та прострочених платежів. Як про це зазначив позивач, нарахування позивачем додаткових (збільшених) процентів, передбачених п. 1.5.2 договорів позики, за фактичну кількість календарних днів її користування, за своєю правовою природою у повному обсязі відповідає процентам за ч. 2 ст. 625 ЦК України. З огляду на викладене, посилався, що загальний розмір заборгованості відповідача [PERSON] перед відповідачем станом на 27.03.2024 становить 15\~150,00 грн., з яких: 5\~050,00 грн. основний борг; 10\~100,00 грн. заборгованість по відсоткам. Аргументи учасників справи Відповідач процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористався. Рух справи Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 11 квітня 2024 року цивільну справу №953/2739/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до [PERSON] про стягнення заборгованості передав за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова. Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 28 червня 2024 року прийняв до свого провадження вище вказану справу, розгляд справи ухвалив здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Участь у справі сторін та інших учасників справи Представник позивача ТОВ «Веллфін» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно, 09 липня 2024 року та 28 серпня 2024 року через підсистему «Електронний суд» надав заяви про розгляд справи за відсутності представника позивача, у поданих заявах позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином та своєчасно, про причини неявки суду не повідомила. За правилами п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Судові повістки, які направлялися судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулися до суду, як неотримані відповідачем із зазначенням у довідці про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Ураховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З огляду на те, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд за згодою представника позивача розглядає справу за відсутності відповідача та згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин 23.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та [PERSON] був укладений Договір про споживчий кредит №1537607, відповідно до умов якого позикодавець надає позичальникові на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 5050 (п`ять тисяч п`ятдесят) гривень 00 копійок на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п. 1.5 цього Договору (а.с. 16-21). Відповідно до п. 1.3 Договору про споживчий кредит, строк позики за цим договором складає 30 (тридцять) днів, позика має бути повернута згідно з Графіком розрахунків (додаток до Договору) до 23.05.2021. Як це убачається з умов п. 1.5. Договору про споживчий кредит, строк та проценти за користування позикою за Договором про споживчий кредит обчислюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою на таких умовах: протягом строку позики, встановленого п. 1.3 Договору, розмір основних процентів складає: 1.8% від суми позики, але не менше ніж 50 гривень 00 копійок за перший день користування позикою; 1.8% від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 цього договору. Відповідно до п. 1.5.2. Договору, у разі якщо Позичальник не повернув суму позики у строк встановлений пунктом 1.3 Договору, нарахування процентів, встановлених пунктом 1.5.1 Договору, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення як плату за неправомірне користування чужими грошовими коштами (понадстрокове користування грошовими коштами), в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України (проценти за понадстрокове користування позикою). При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення Позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів. Договір підписано відповідачем [PERSON] електронним підписом jv5989. Відповідно до Графіку розрахунків до Договору про споживчий кредит №1537607 від 23.04.2021, сукупна вартість позики складає 7\~777,00 гривень, з яких: 5050,00 гривень сума по договору, 2727,00 гривень проценти за користування позикою (а.с. 21). Інформаційною довідкою від 28.03.2024 № 1950/03, виданою ТОВ «Платежі Онлайн» підтверджується, що через платіжний сервіс «Platon» було проведено видачу коштів у розмірі 5050 грн. 23.04.2021 на банківську карту [NUMBER] (емітент платіжної картки Privat Bank), номер транзакції: 31914-03749-88794, опис: Credit issuance, код авторизації: 315167 (а.с. 34). На підтвердження розміру заборгованості, позивачем надано розрахунок заборгованості за Договором позики № 1537607 від 23.04.2021, відповідно до якого сума заборгованості станом на 27.03.2024 становить 15 150,00 гривень (а.с. 22-33). На час розгляду справи судом, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Крім того, суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду За правилами ст.\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Правилами ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~унормовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Положеннями ч. 2\~ст. 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Вимогами ст. 639\~ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються\~Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Положеннями ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~унормовано, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Правилами ч. 1\~статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~закріплено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. За змістом ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»\~електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Згідно з ч. 3\~ст. 207 ЦК України\~використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, як це закріплено вимогами ст. 526 ЦК України. Положеннями ст. 610 ЦК України\~унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що закріплено вимогами ст. 611 ЦК України\~визначає. За змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що визначено положеннями ст. 599 ЦК України. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості. Суд, дослідивши надані сторонами докази, доходить висновку, що знаходить своє підтвердження обставина наявності у відповідача [PERSON] перед позивачем заборгованості за Договором про споживчий кредит № 1537607 від 23.04.2021. Відтак, оскільки на час розгляду справи судом відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку, не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України, відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання в строки, передбачені умовами кредитного договору, а тому суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Веллфін» щодо стягнення з відповідача заборгованості за вказаним вище кредитним договором. З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що відповідачем [PERSON] в порушення умов кредитного договору №1537607 від 23.04.2021 не здійснювалося внесення грошових коштів в рахунок сплати основної суми боргу, яка становить 5050,00 гривень, та, як наслідок, така сума основної суми боргу підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «Веллфін». Водночас суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком процентів за користування кредитними коштами, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як дійшла висновку Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року, прийнятій у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом. Аналогічного змісту правові висновки також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, прийнятій у справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 лютого 2020 року, прийнятій у справі №912/1120/16, провадження № 12-142гс19, дійшла висновку, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Як вже було встановлено судом раніше, строк позики за Договором (п. 1.3) становить 30 днів, позика має бути повернута згідно з Графіком розрахунків до 23.05.2021. Відтак, строк дії договору про споживчий кредит №1537607 від 23.04.2021 закінчився 23.05.2021. Водночас, зі змісту позовної заяви ТОВ «Веллфін» убачається, що в обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Веллфін» процентів за період з 23.05.2021 по 27.03.2024 позивач посилається на умови п. 1.5.2. договору, згідно з якими, якщо позичальник не повернув суму позики у строк встановлений п. 1.3 Договору, нарахування процентів, встановлених п. 1.5.1 Договору, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення як плату за неправомірне користування чужими грошовими коштами (понадстрокове користування грошовими коштами), в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України (проценти за понадстрокове користування позикою). При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів. З наданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що після закінчення строку дії договору, тобто з 23.05.2021 позивач продовжував нараховувати [PERSON] проценти в розмірі 1,8% від суми кредиту за кожен день прострочення. Як на думку позивача, нарахування відповідачу процентів у розмірі 1,8% від суми кредиту за кожен день прострочення після закінчення строку дії договору про споживчий кредит, тобто з 23.05.2021 по 27.03.2024 за своєю природою є нарахуваннями відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому позовні вимоги ТОВ «Веллфін», про стягнення з відповідача процентів поза строками дії договору - з 23.05.2021 по 27.03.2024, як про це зазначає позивач, підлягають задоволенню. Проте, суд відхиляє доводи позивача щодо правомірності нарахування ним відповідачу [PERSON] процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору про споживчий кредит, вважаючи такі нарахування процентами, які нараховуються відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з огляду на таке. Так, за правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, з наведеної норми цивільного законодавства убачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як посилається у пред`явленому позові ТОВ «Веллфін», ним здійснено нарахування процентів після закінчення строку дії договору, тобто з 23.05.2021, в розмірі 1,8% від суми кредиту за кожен день прострочення, які він вважає нарахуваннями в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. Водночас, правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України за кредитором закріплено право вимагати від боржника сплати останнім саме річної процентної ставки, встановленої договором, або три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У свою чергу, відповідно до положень ч. 3 ст. 549 ЦК України у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення сплачується неустойка (пеня), яка за своєю природою є фінансовою санкцією за порушення боржником зобов`язання. Відтак, нараховані ТОВ «Веллфін» [PERSON] проценти в розмірі 1,8% за кожен день прострочення виконання зобов`язанні після закінчення строку дії договору в розмірі 7373,00 гривень за період з 23.05.2021 по 27.03.2024 за своєю природою є неустойкою (пенею), проте умовами договору про споживчий кредит №1537607 від 23.04.2021 сплата позичальником неустойки за порушення грошового зобов`язання не передбачено, а відтак, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині - відсутні. Таким чином, беручи до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості за Договором № 1537607 від 23.04.2021, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5050,00 грн. та суму заборгованості за відсотками, нараховану до 23.05.2021, що згідно з наданими розрахунками становить 2727,00 грн., а разом до стягнення підлягає сума заборгованості у розмірі 7777,00 грн., в іншій частині позовних вимог ТОВ «Веллфін» належить відмовити. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, як це закріплено положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України. Розподіл судових витрат Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача - на 51,33% (в сумі 7777,00 гривень), з відповідача на користь позивача підлягають ,стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1554,27 гривень (7777,00 гривень (сума задоволених позовних вимог) х 100% : 15150,00 гривень (загальна сума позовних вимог) = 51,33% х 3028,00 гривень (сума сплаченого судового збору). На підставі викладеного,

Outcome: partial