Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.11.2007 року між ним та ПАТ «БАНК ФОРУМ» був укладений кредитний договір №0426/07/01-CL. Виконання зобов`язання за кредитним договором забезпечене іпотекою: квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Майновим поручителем за кредитним договором виступала дружина позивача. За рішенням суду з нього та поручителя стягнено заборгованість у розмірі 672549,32 гривень та пеню у розмірі 3 306,66 грн. На виконання рішення був виданий виконавчий лист. За результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2017 -12-21-000292-b CL28.12.2017, 22 січня 2018 року був укладений Договір № 954-Ф про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги між ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] , який викупив право вимоги. І вже 27 березня 2018 року [PERSON] , шляхом позасудового врегулювання, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки. Але, 05 листопад 2018 року приватний виконавець Корольов Михайло Андрійович відкрив виконавче провадження [NUMBER]. При примусовому виконання на частину садового будинку [ADDRESS] та частини земельної ділянки, що знаходиться за цією ж адресою, накладено арешт та виставлено на примусову реалізацію, шляхом проведення електронних торгів на платформі ДП «СЕТАМ». У подальшому майно передано внаслідок нереалізації на 3 етапах електронних торгів стягувачу - [PERSON] . Передача майна була оформлена постановою приватного виконавця Корольова М.А. від 09.07.2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та Актом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 09.07.2019. 10 липня 2019 року [PERSON] отримав Свідоцтво на право власності на частина садового будинку [ADDRESS] та частини земельної ділянки. Вказав, що постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у справі №369/12902/19, зобов`язання за кредитним договором, в погашення боргу за яким була реалізована квартира, були визнані припиненими з 27 березня 2018 року. Зазначає, що постанова та акт виконавця про передачу майна стягувачу є протиправними, оскільки виконавець передав майно стягувачу попри припинення боргових зобов`язань позивача. Відповідно і Свідоцтво про право власності, видане нотаріусом, на підставі зазначених документів є недійсним. Вважає своє право порушеним. Просить суд відновити становище, яке існувало до порушення прав [PERSON] , шляхом: визнання протиправним факту проведення електронних торгів з примусової реалізації частина садового будинку [ADDRESS] та частини земельної ділянки під кадастровим номером 3222487200:04:004:0126, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця Корольова Михайла Андрійовича від 09.07.2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, винесеної в рамках виконавчого провадження [NUMBER]; визнання протиправним та скасування Акту приватного виконавця Корольова Михайла Андрійовича від 09.07.2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 09.07.2019, складеного в рамках виконавчого провадження [NUMBER]; визнання недійсним та скасування Свідоцтва від 10 липня 2019 року № [NUMBER], виданого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Саєнко О.О.; скасування рішення приватного нотаріуса Саєнко Ольги Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47717637 від 10.07.2019 року; скасування рішення приватного нотаріуса Саєнко Ольги Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47717909 від 10.07.2019 року; витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] частина садового будинку [ADDRESS] ; витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] частини земельної ділянки під кадастровим номером 3222487200:04:004:0126, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 грудня 2023 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження. 09 лютого 2024 року до суду надійшов відзив [PERSON] . Не погоджуючись з позовними вимогами зазначив, що 05 листопада 2018 року до нього, як до приватного виконавця, надійшов виконавчий лист №2604/29397/12, виданий 19.06.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором №0426/07/01-CL у розмірі 84142,29 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 28.11.2012 становить 672 549,32 грн. та пеню у розмірі 3306,66 грн. 05 листопада 2018 року ним відкрито виконавче провадження, в ході якого було встановлено, що за боржником на праві власності зареєстрована частина садового будинку [ADDRESS] та частини земельної ділянки під кадастровим номером 3222487200:04:004:0126, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Зазначає, що у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» було проведено оцінку вартості майна, на адресу сторін було виконавчого провадження направлено копія висновку про вартість майна від 21.11.2018, на адресу ДП «Сетам» направлено заявку на реалізацію арештованого майна боржника. Згідно протоколів проведення електронних торгів № 404886 від 13.05.2019, № 409612 від 03.06.2019, № 414482від 24.06.2019 в зв`язку з відсутністю допущених учасників торги не відбулися. У відповідності до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем спірне майно було передано стягувачу [PERSON] , копії акту про передачу майна стягувачу та постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу направлені сторонам виконавчого провадження. Зазначає, що станом на 06.02.2024 та на момент прийняття ним процесуальних документів в рамках виконавчого провадження щодо передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу рішення Дніпровського районного суду було чинним, а виконавчий лист , виданий на його підставі не визнаний таким, що не підлягає виконанню. Просив відмовити в задоволенні позову. 06 березня 2024 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Зазначає, що передача на примусову реалізацію належних позивачу частини будинку та земельної ділянки відбулася попри припинення боргових зобов`язань позивача, що підтверджується Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у справі №369/12902/12, якою зобов`язання за кредитним договором було визнано припиненим з 27 березня 2018 року. Відтак права позивача були порушені, оскільки його боргові зобов`язання припинились, однак майно було передано приватним виконавцем стягувачу в рахунок погашення боргу. Зазначає, що ним було подану заяву приватному виконавцю Корольову М.А. заяву про закриття виконавчого провадження, в якій виклав обставини щодо передачі предмета іпотеки стягувачу в порядку позасудового врегулювання та надав копії підтверджуючих документів. Просить позовні вимоги задоволити. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають часткову задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. При розгляді справи судом встановлено, що 08 листопада 2007 року між [PERSON] та ПАТ «БАНК ФОРУМ» укладений кредитний договір №0426/07/01-CL. У якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором було укладено договір поруки та договір іпотеки, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2013 року солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «БАНК ФОРУМ» заборгованість за кредитним договором №0426/07/01-CL від 08 листопада 2007 року у розмірі 84142 доларів США 29 центів, що згідно курсу НБУ станом на 28 листопада 2012 року становить 672549,32 грн. та пеню у розмірі 79555,61 грн. (справа №2604/29397/12). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 04 червня 2013 року вказане рішення змінено в частині стягнення пені, а саме зменшено до 3306,66 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 липня 2013 року у справі №6-28197св13 рішення Апеляційного суду м. Києва було залишено без змін. У подальшому право вимоги банк виставив на продаж на відкритих торгах, за результатами проведення яких визначено переможця відповідача [PERSON] . 22 січня 2018 року між ПАТ «Банк Форму» та [PERSON] був укладений договір №954-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, згідно якого [PERSON] передано права вимоги до позичальників, іпотекодавців та поручителів (зокрема, до позивачів) за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №UA-EA-2017-12-21-000292-b від 28 грудня 2017 року та відповідно укладено договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 08 листопада 2017 року, договір про відступлення прав вимоги за договором поруки від 08 листопада 2017 року. 27 березня 2018 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору іпотеки №7463 від 08 листопада 2007 року, виданого ПН КМНО Колєсник С.А. , договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 08 листопада 2007 року, посвідченого ПН КМНО Колєсник С.А., за реєстровим №7463, №11-58, виданого 22 січня 2018 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Мазур О.Ю., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 40397595 від 30 березня 2018 року, 10:25:04. За ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. За ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. 19 червня 2013 року Дніпровським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2604/29397/12. 05 листопад 2018 року приватний виконавець Корольов Михайло Андрійович відкрив виконавче провадження [NUMBER]. При виконанні судового рішенні по справі №2604/29397/12 приватним виконавцем встановлена наявність майна та на частина садового будинку [ADDRESS] і частини земельної ділянки, що знаходиться за цією ж адресою, накладено арешт та виставлено на примусову реалізацію, шляхом проведення електронних торгів на платформі ДП «СЕТАМ». Відповідного ст. 49 Закону України «Про іпотеку» протягом десяти днів з дня оголошення електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У такому випадку залишення за собою предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом, актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому ст. 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акту видає свідоцтво про залишення за собою майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися. Отже, законодавець у ст. 49 цього Закону передбачив право іпотекодержателя на залишення за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, за результатами першого електронного аукціону предмету іпотеки. Відповідно до ч. 4 ст. 47 Закону України «Про іпотеку» державний виконавець, приватний виконавець не може відмовити у видачі акта про реалізацію предмета іпотеки, якщо така реалізація здійснювалася відповідно до вимог цього Закону. У разі відмови видати акт про реалізацію предмета іпотеки державний виконавець, приватний виконавець повинен протягом п`яти робочих днів з дня закінчення строку, встановленого частиною другою цієї статті, повідомити про це організатора прилюдних торгів, іпотекодержателя, іпотекодавця та покупця. Повідомлення, що містить підстави для відмови у видачі акту про реалізацію предмета іпотеки, підписується державним виконавцем і начальником відповідного органу державної виконавчої служби та скріплюється печаткою цього органу або підписується приватним виконавцем та скріплюється його печаткою. Відмова державного виконавця, приватного виконавця видати акт про реалізацію предмета іпотеки може бути оскаржена відповідно до законодавства. Вищезазначене майно було передано внаслідок нереалізації на 3 етапах електронних торгів стягувачу - [PERSON] . Передача майна була оформлена постановою приватного виконавця Корольова М.А. від 09.07.2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та Актом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 09.07.2019. 10 липня 2019 року [PERSON] отримав Свідоцтво на право власності на частина садового будинку [ADDRESS] та частини земельної ділянки. При розгляді справи позивач стверджував, що дане майно неправомірно виставлено на торги та передано стягувачу. Так, за правилом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц. Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у справі №369/12902/19, зобов`язання за кредитним договором, в погашення боргу за яким була реалізована квартира, були визнані припиненими з 27 березня 2018 року. Зокрема, постанова Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року мотивовано тим, що за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Пpo іпотеку», використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням. Тобто, зобов`язання [PERSON] що виникли на підставі кредитного договору № 0426/07/01-CL, укладеного між АТ КБ «Форум» та [PERSON] , визнано припиненими у зв`язку з тим, що [PERSON] , як правонаступник АТ КБ «Форум», набув право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Суд також зазначив, що аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року (справа № 759/6703/16). Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання. Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином. Натомість положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. Частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя; боржником - юридичною особою або фізичною особою-підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції Закону № 2478-VII фактично - частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку») є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17. Таким чином, у разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання боржника - фізичної особи припиняється, оскільки за змістом положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» усі наступні вимоги кредитора - іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2021 року (справа № 814/775/20). Таким чином, зобов`язання [PERSON] що виникли на підставі кредитного договору № 0426/07/01-CL, укладеного між АТ КБ «Форум`та [PERSON], були припинені у зв`язку з набуттям [PERSON] права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , а отже права позивача були порушені, оскільки його боргові зобов`язання припинились, однак майно було передано приватним виконавцем стягувачу в рахунок погашення боргу. Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21.11.2018 у справі № 465/650/16-ц та від 23.01.2019 у справі № 522/10127/14-ц, правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Згідно ч. 1 ст. 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.636 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч.1 ст.640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч.1 ст.641 ЦК України). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України). Частиною 4 ст. 656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Згідно з п 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягає право власності (п.1 ч.1 ст.4 Закону ). Згідно з ч. 9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначено, що про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Відповідно до ст. 27 Закону передбачено підстави для державної реєстрації прав: державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Іншим документом у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» є акт про передачу стягувачу в рахунок погашення боргу майна. Відтак, враховуючи вищенаведене, оскільки акт підлягає визнанню нечинним, вимога про скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності є похідною від основної вимоги та, відповідно, державна реєстрація також підлягає скасуванню. Тому вимоги в цій частині також підлягають до задоволення. Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання протиправним проведення електронних торгів з примусової реалізації спірного майна, скасування постанови приватного виконавця Корольова Михайла Андрійовича від 09.07.2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, винесеної в рамках виконавчого провадження [NUMBER]; скасування Акту приватного виконавця Корольова Михайла Андрійовича від 09.07.2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 09.07.2019, складеного в рамках виконавчого провадження [NUMBER]; визнання недійсним та скасування Свідоцтва від 10 липня 2019 року № [NUMBER], виданого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Саєнко О.О.; скасування рішення приватного нотаріуса Саєнко Ольги Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47717637 від 10.07.2019 року; скасування рішення приватного нотаріуса Саєнко Ольги Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47717909 від 10.07.2019 року- підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] частина садового будинку та частини земельної ділянки в [ADDRESS] . Згідно статей 330, 388 ЦКУ якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на цього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач має право витребувати нерухоме майно у відповідача, так як воно вибуло з його володіння не з його волі, без його відома та без його згоди. Згідно ст.ст. 316, 317, 321 ЦКУ правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦКУ право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦКУ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі : визнання права та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно ст.ст. 391-392 ЦКУ власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно Постанови КГС ВС від 21.01.2021 у справі № 925/1222/19 спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору. Спір про скасування рішення та/або запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є цивільно-правовим та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства. Постанова ВП ВС від 04.12.2019 у справі № 823/588/16 (№ в ЄДРСР 86401165) У п.4 Огляду судової практики Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (актуальна судова практика)" від 28.05.2021 вказано, що у редакції статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", чинній із 16.01.2020, законодавцем виключений такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У Постанові ВП ВС від 14.11.2018 у справі N 183/1617/16 вказано: можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У Постанові ВП ВС від 21.08.2019 у справі N 911/3681/17 вказано наступне : Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захист права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16. У Постанові КГС ВС від 23.06.2020 у справі N 922/2589/19 зазначено, що ухвалення судових рішень, пов`язаних з питанням державної реєстрації, обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України N 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України N 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України N 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3)судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У Постанові ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (14-208цс18) вказано наступне : Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 3 огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] частина садового будинку № 24 та частини земельної ділянки під кадастровим номером 3222487200:04:004:0126, що знаходиться за адресою [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed