Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , посилаючись на те, що [INFO] померла його донька [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 93,5 кв.м., житловою площею 58,5 кв.м., господарчих споруд: літ. «Е» - сарай, літ. «И» - літній душ, літ. «Ж» - гараж, літ. «З» - навіс, літ. «б» - льох, I - цистерна, II - мостіння, № 1, 2 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 334 кв.м., яка належала їй на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2014 року, яке набрало законної сили 06 квітня 2014 року. Інші частини житлового будинку [ADDRESS] , а саме по 1/3 частини належать на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2014 року, рідним братам померлої, [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначив, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] [INFO] . Спадкоємцями першої черги за законом є він, [PERSON] , рідний батько померлої, [PERSON] , рідна донька померлої та [PERSON] , чоловік померлої, який від спадщини відмовився, про що надав до державного нотаріуса заяву про відмову від спадщини. Отже, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є він, [PERSON] , рідний батько померлої та [PERSON] , рідна донька померлої. Вказував, що він разом з онукою прийняли спадщину після смерті [PERSON] , шляхом звернення до Малиновської державної нотаріальної контори м. Одеси з заявами про прийняття спадщини, на підставі яких державним нотаріусом було заведено спадкову справу №371/2015року щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] . Постановою державного нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори м. Одеси22 вересня 2022 року їм з відповідачкою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності померлої [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] у відповідному органі реєстрації прав на нерухоме майно та рекомендовано звернутися до суду. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 93,5 кв.м., житловою площею 58,5 кв.м., господарчих споруд: літ. «Е» - сарай, літ. «И» - літній душ, літ. «Ж» - гараж, літ. «З» - навіс, літ. «б» - льох, I - цистерна, II - мостіння, № 1, 2 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 334 кв.м. Ухвалою суду від 05 березня 2024 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання, витребувана копія спадкової справи щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 26-27). Ухвалою суду від 01 квітня 2024 року по справі було прийнято до провадження змінені позовні вимоги (а.с. 43). Ухвалою суду від 30 травня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 67). Позивач та його представник, діючий за дорученням для надання безоплатної вторинної правничої допомоги від 24 листопада 2023 року, в судове засідання не з`явились, надали через канцелярію суду заяву про підтримання позовних вимог, просили їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутності (а.с. 82). Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась в порядку ст. 128 ЦПК України (а.с. 77, 79, 80). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись в порядку ст. 128 ЦПК України (а.с. 78). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що позивач є рідним батьком [PERSON] , яка 08 жовтня 2004 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.96). Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] . В період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 96 звор.). Встановлено, що [INFO] [PERSON] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 97). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 93,5 кв.м., житловою площею 58,5 кв.м., господарчих споруд: літ. «Е» - сарай, літ. «И» - літній душ, літ. «Ж» - гараж, літ. «З» - навіс, літ. «б» - льох, I - цистерна, II - мостіння, № 1, 2 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 334 кв.м., яка належала їй на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2014 року, яке набрало законної сили 06 квітня 2014 року (а.с. 7-8). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2014 року було визнано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право на спадщину у порядку представництва на будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці, площею 334 кв.м., який належав на праві власності [PERSON] . Отже, житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці, площею 334 кв.м., належав [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки частки у праві власності не були визначені. Відповідно до ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, [PERSON] , померлої [INFO] при житті належала на праві власності 1/3 частина житлового будинку літ. «А», загальною площею 93,5 кв.м., житловою площею 58,5 кв.м., господарчих споруд: літ. «Е» - сарай, літ. «И» - літній душ, літ. «Ж» - гараж, літ. «З» - навіс, літ. «б» - льох, I - цистерна, II - мостіння, № 1, 2 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 334 кв.м. Встановлено, що при житті, [PERSON] не встигла зареєструвати свою частку у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] у відповідному органі реєстрації прав на нерухоме майно. Спадкоємцями першої черги за законом є позивач [PERSON] , рідний батько померлої, відповідачка [PERSON] , рідна донька померлої та [PERSON] , чоловік померлої. З матеріалів спадкової справи вбачається, що чоловік померлої [PERSON] , відмовився від спадщини, про що надав до державного нотаріуса заяву про відмову від спадщини (а.с. 92 звор.). Таким чином, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є позивач [PERSON] , рідний батько померлої та відповідачка [PERSON] , рідна донька померлої, які прийняли спадщину, шляхом звернення в установлений законом строк, а саме 22 жовтня 2015 року до Малиновської державної нотаріальної контори м. Одеси з заявами про прийняття спадщини, на підставі яких державним нотаріусом було заведено спадкову справу №371/2015року щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 91-111). Встановлено, що 22 вересня 2022 року постановою державного нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори м. Одеси Дарсалія Б.Ш. та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності померлої [PERSON] на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] у відповідному органі реєстрації прав на нерухоме майно та рекомендовано звернутися до суду (а.с. 109-110). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України [PERSON] (а.с. 5). Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Згідно ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.ст. 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] на час смерті, а саме на [INFO] року належала на праві власності 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] . У пункті 2 ч.1ст. 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо неподані відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Судом встановлено, що позивач не має можливості оформити своє право власності на спадкове майно, а саме на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , не в судовому порядку. Відповідно до положень статей 1216-1218 ЦК спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Здійснення права на спадкування визначено главою 87 ЦК. Так за змістом ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Оскільки після смерті [PERSON] спадщину прийняли [PERSON] та [PERSON] , то в силу ст. 1268 ЦК України у них виникло право володіння та користування спадковим майном. Відповідно до правової позиції у справі за №6-164 цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року). Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). За таких обставин, судом достовірно встановлено, що померлій [PERSON] належала на праві власності 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] . Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У пункті 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. При цьому, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (пункти 4.14., 4.15., 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). Судом встановлено, що позивач не має можливості оформити своє право власності на спадкове майно, оскільки у нього відсутні належним чином оформлені правовстановлюючі документи на спадкове майно. Реєстрація права власності на майно може бути проведена за рішенням суду про визнання права власності на це майно. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 93,5 кв.м., житловою площею 58,5 кв.м., господарчих споруд: літ. «Е» - сарай, літ. «И» - літній душ, літ. «Ж» - гараж, літ. «З» - навіс, літ. «б» - льох, I - цистерна, II - мостіння, № 1, 2 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 334 кв.м., підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 7893,69 грн., які сплачені позивачами у повному обсязі при зверненні до суду (а.с. 1, 2, 69).

Outcome: approved