Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Позивач, в інтересах якого діє представник [PERSON] звернувся до суду з позовом про зняття арешту, в якому зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2005 рорку він є власником житлового будинку з надвірними будівлями розташованого за адресою: [ADDRESS] . Своєчасно ним не було проведено державну реєстрацію права власності. В даний час він вирішив реалізувати своє право власності на вказаний будинок, однак після звернення до нотаріальної контори було встановлено, що на будинок накладено арешт на підставі постанови державного виконавця у виконавчому провадженні №12522638 з виконання виконавчого листа №2-1706 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів. При цьому на дату накладення заборони він був власником даного будинку. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що в рамках виконавчого провадження державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника [PERSON] , арешт на 1/2 частину будинку по [ADDRESS] не накладався. В прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Позивач відповідь на відзив не подав. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільно-процесуальним Кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 30.12.2005 року, який зареєстровано в реєстрі за №1927, [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . [PERSON] не здійснив державної реєстрації права власності на вказаний буднок. Разом з тим, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності, що відповідає висновкам викладеним у Постанові Великої Палати Іерховного Суду від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188 цс 20). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна стосовно власників спірної квартири містяться такі записи: [PERSON] вланик 1/2 частини будинку по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2005 року, [PERSON] 1/2 частини будинку по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2005 року; арешт №68/2010Р. Позивач звернувся до нотаріуса з метою реалізації своїх прав власника будинку та було встановлено, що на будинок накладено арешт №68/2010Р. На звернення щодо зняття заборони позивач отримав інформацію з ДВС про те, що в рамках виконавчого провадження №12522638 державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника [PERSON] , арешт на 1/2 частину будинку по [ADDRESS] не накладався, виконавче провадження №12522638 знищено. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316,317,319,321 ЦК України). При цьому судом враховано висновок, викладений у постанові Верховного Суду у справі № 2/0301/806/11 від 13 липня 2022 року, відповідно до якого застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно положень ст.27 ч.2 п.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для припинення обтяження є рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Оскільки позивач являється власником майна за законом, аршт на будинок був накладений в рамках виконавчого провадження за яким [PERSON] не являється боржником, нотаріус не має правових підстав зняти наявну заборону, а також враховуючи, що іншим шляхом позивач захистити своє конституційне право не має можливості, враховуючи те, що за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право позивача вільно і відкрито користуватися своїм майном, перешкоджає реалізувати свої права, як власника, та які підлягають захисту в судовому порядку, є підстави для задоволення позову.

Outcome: approved