Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є: 1. Скасування наказу № 373 о/с від 20.12.2023 року, винесений начальником Держаної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» (код ЄДРПОУ: 08735882), про звільнення [PERSON] , головної медичної сестри адміністративно-управлінського персоналу, у зв`язку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. 2. Поновлення [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) на посаді головної медичної сестри адміністративноуправлінського персоналу Держаної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» (код ЄДРПОУ: 08735882, місцезнаходження: 04116, місто Київ, вулиця Бердичівська, будинок 1) з 31.12.2023 року. 3. Стягнення з Держаної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» (код ЄДРПОУ: 08735882, місцезнаходження: 04116, місто Київ, вулиця Бердичівська, будинок 1) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 року по день ухвалення судового рішення з відрахуванням обов`язкових виплат та платежів з цієї суми. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.02.2024 року відкрито провадження у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 20.10.2018 року на підставі безстрокового трудового договору працювала на посаді головної медичної сестри адміністративно-управлінського персоналу. В травні 2023 року за наполяганням керівництва ДУ «ГМУ МВС України» були доведенні (визначенні) до відома позивача можливі умови подальшого працевлаштування (перебування у трудових відносин) у такій установі. Керівництвом ДУ «ГМЦ МВС України» були визначені умови подальшого працевлаштування із наполегливою пропозицією укладення строкового договору на три місяці, на що позивач погодилася, бажаючи залишитись на роботі, що підтверджується фактом подання в один день (12.05.2023 року) позивачем заяви про звільнення (припинення безстрокового трудового договору) за угодою сторін з 01.06.2023 року та заяви про прийняття її на роботу на ту ж посаду, але вже на підставі строкового трудового договору (строком на 3 місяці) з 02.06.2023 року. Переконливим доказом вчинення таких дій позивачем під «прихованим примусом» відповідача є, викладене [PERSON] у заяві від 12.05.2023 року про прийняття на роботу за строковим трудовим договором «прохання» про випробувальний термін строком на один місяць, після роботи на цій же посаді з 2018 року. Позивачу не відомо про будь-які зміни в організаційній структурі та штатному розпису відповідача щодо посади «головна медична сестра адміністративноуправлінського персоналу», яку вона обіймала на протязі 2023 року (раніше) як за безстроковим трудовим договором (до 01.06.2023 року) так і на умовах строкових трудових договорів (з 02.06.2023 року по 31.12.2023 року). Також позивач не має інформації (не було повідомлено, та не є відомо на день звернення з цим позовом до суду), що з певного часу (з 02.06.2023 року) посада «головна медична сестра адміністративно-управлінського персонал» була визначена ДУ «ГМЦ МВС УКРАЇНИ» як така, що може бути надана лише на умовах строкового трудового договору. Згідно посадової інструкції вказаної посади, така посада з 02.06.2023 року не містила додаткових обов`язків у порівнянні до «минулої посади», яку займала позивач, або будь яких додаткових вимог до кандидата, а також про тимчасовість виконання даної роботи. Факт того, що вказана посада не є тимчасовою, та/або не обмежена певним часом, підтверджує і той факт, що після звільнення позивача вказана посада залишилась діючою і по цей день. Таким чином, будь-яких обмежень у можливості укладення безстрокового трудового договору на зазначену посаду не було. Не існувало і необхідності змінювати трудові відносини з безстрокових на строкові. Звертає увагу, що укладення саме строкового договору відбулось всупереч інтересам позивача (працівника). Враховуючи вищенаведене, самі по собі заяви (датовані 12.05.2023 року) про укладення договору строком на три місяці, ознайомлення з відповідними наказом про працевлаштування на роботу на ту ж посаду на умовах строкового договору (що і до цього за безстроковим трудовим договором) та заява про продовження строкового договору (датована 11.08.2023 року), які свідчать про обізнаність позивача про те що укладався строковий договір, підтверджують саме наявність згоди працівника на запропоновані умови, а не підтверджують наявність його беззастережного бажання, тому укладення строкового трудового договору відбулось всупереч інтересам позивача. Враховуючи наведене, звільнення [PERSON] відбулося з порушенням вимог трудового законодавства та порушує її права. У зв`язку із тим, що позивача було звільнено без законної підстави, остання вважає, що її необхідно поновити на попередній роботі та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по день ухвалення судового рішення у справі, на підставі статті 235 КЗпП України. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що керівництво ДУ «ГМЦ МВС України» пішло на зустріч позивачці та задовільнило прохання про звільнення, одночасно запропонувавши оформити трудові відносини на зручний для позивачки строк. На пропозицію керівництва ДУ «ГМЦ МВС України» про укладання строків договору до 31.12.2023 позивач не погодилась. Про причини (сімейно-побутові, стан здоров`я тощо) позивач повідомляти відмовилась. Стороною позивача не надано жодного належного доказу на підтвердження вживання нею будь-яких заходів для продовження строку дії строкового трудового договору та/або його переукладання з роботодавцем на новий строк. Таким чином, відповідач вважає, що всі його дії, стосовно трудових відносин, були направлені на захист інтересів позивача. В судове засідання, яке відбулось 11.09.2024 року, позивач та її представник в судове засідання не з`явились, позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. В судове засідання, яке відбулось 11.09.2024 року, представник відповідача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши подані сторонами позивача документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] наказом начальника Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України №90 о/с від 28.09.2018 року була призначена на посаду головної медичної сестри вищої кваліфікаційної категорії адміністративно-управлінського персоналу за переведенням з ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» з 12 жовтня 2018 року. Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 64 від 28.01.2021 Центральний госпіталь МВС України перейменовано у Державну установу «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України». На підставі наказу МВС №155 від 25.02.2021 року та згідно наказу начальника Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» №61 о/с від 30.03.2021 року [PERSON] переведено на посаду головної медичної сестри вищої категорії з 01.04.2021 року, звільнивши з раніше займаної посади. Як вбачається із копії заяви, 12.05.2023 [PERSON] ініціювала своє звільнення за пунктом першим статті 36 КЗпП, написавши заяву про звільнення її із займаної посади за угодою сторін та просивши її звільнити з 01.06.2023 року. У наказі начальника ДУ «ГМЦ МВС України» від 22.05.2023 №136 о/с про звільнення [PERSON] за угодою сторін з 01.06.2023, [PERSON] зафіксувала свою згоду, ознайомившись з наказом та отримавши витяг з нього під особистий підпис. 12.05.2023 [PERSON] було власноруч написано заяву про прийняття її на роботу в ДУ «ГМЦ МВС України» на посаду головної медичної сестри терміном на три місяці з випробувальним строком один місяць з 02.06.2023 року та заяву про укладення з нею строкового трудового договору на посаді головної медичної сестри з випробувальним терміном один місяць з 01.06.2023 року до 31.08.2023 року. ДУ «ГМЦ МВС України» видав наказ №148 о/с від 31.05.2023 про призначення [PERSON] на посаду головної медичної сестри адміністративно-управлінського персоналу з 02.06.2023 по 02.09.2023 року. 02.06.2023 року між [PERSON] та ДУ «ГМЦ МВС України» було укладено трудовий договір строком з 02.06.2023 до 02.09.2023. 11.08.2023 [PERSON] було подано на розгляд роботодавця заяву про подовження строкового трудового договору з 03.09.2023 року до 31.12.2023 року. [PERSON] та ДУ «ГМЦ МВС України» було прийнято рішення укласти трудовий договір №195 від 11.08.2023 між сторонами на період з 03.09.2023 по 31.12.2023. Наказом начальника ДУ «ГМЦ МВС України» від 18.08.2023 №220 о/с, сторони підтвердили свою згоду на укладення нового строкового трудового договору на період з 03.09.2023 по 31.12.2023. 20.12.2023 роботодавцем було видано наказ №373 о/с про звільнення [PERSON] з займаної посади, у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору. Згідно цього ж наказу позивачу було виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпуску за період роботи з 02.06.2023 року до 31.12.2023 року - 14 днів; виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпуску за шкідливі та важкі умови праці за період роботи з 02.06.2023 року по 31.12.2023 року - 04 календарні дні. Із зазначеним наказом [PERSON] була ознайомлена 21.12.2023. 29.12.2023 [PERSON] отримала витяг з наказу про звільнення з 31.12.2023 року. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені в статті 16 ЦК України та КЗпП України. Згідно із статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно зі статтею 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці (п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992). Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Частинами першою та другою статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Стаття 26 КЗпП України передбачає, що при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю. Частиною третьою статті 26 КЗпП України визначено, в яких випадках випробування не встановлюється при прийнятті на роботу. Проте, у статті 2 ЗУ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" зазначено, що у період дії воєнного стану сторони за згодою визначають форму трудового договору. При укладанні трудового договору в період дії воєнного стану умова про випробування працівника під час прийняття на роботу може встановлюватися для будь-якої категорії працівників. Згідно з пунктом другим частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. В цьому випадку обов`язку власника чи уповноваженого ним органу повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту чинним трудовим законодавством не передбачено. Із закінченням строку трудового договору трудові відносини припиняються навіть тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин, зокрема, до такого висновку дійшов у своїй постанові від 22 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №607/18964/18, така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 29.01.2021 року у справі № 761/14427/19 провадження № 61-15423св20. Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії. Отже, термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17. У постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 753/16193/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц, від 06 грудня 2018 року у справі № 757/26016/17-ц викладено висновок, що «Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом другим частини першої статті 36 КЗпП України. У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі № 591/5815/18 (провадження № 61-5154св20) міститься висновок про те, що «звільнення на підставі пункту другого частини першої статті 36 КЗпП за закінченням строку дії трудового договору не вважається звільненням з ініціативи роботодавця, підстави якого передбачені статтями 40, 41 КЗпП України. Переукладання строкового трудового договору (контракту) чи продовження строку його чинності у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не передбачає набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.». Верховним Судом у справі №607/18964/18 від 22.01.2020 викладено наступний правовий висновок: «У зв`язку із неодноразовим продовженням трудових відносин шляхом укладення контрактів (додаткових угод), трудовий договір, що укладався сторонами, не набув ознак безстроковості згідно з вимогами частини другої статті 39-1 КЗпП України, оскільки укладення контракту на певний строк, з урахуванням частини третьої статті 21 КЗпП України, регулюється частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовженні строку його дії застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України.». Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивач самостійно 12.05.2023 року написала заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін та просила її звільнити з 01.06.2023 року, а також 12.05.2023 написала заяву про прийняття її на роботу в ДУ «ГМЦ МВС України» на посаду головної медичної сестри терміном на три місяці з випробувальним строком один місяць з 02.06.2023 року та заяву про укладення з нею строкового трудового договору на посаді головної медичної сестри з випробувальним терміном один місяць з 01.06.2023 року до 31.08.2023 року, та судом не було встановлено, а стороною позивача не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами, що такі дії позивача були здійснені під «прихованим примусом» відповідача та/або були ініційовані відповідачем, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що такі доводи відповідача є безпідставними, а в діях відповідача відсутні порушення трудового законодавства у трудових правовідносинах з позивачем. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що перед закінченням строку дії трудового договору №183 від 02.06.2023 [PERSON] 11.08.2023 року зробила волевиявлення, подавши на розгляд роботодавця заяву про подовження строкового трудового договору з 03.09.2023 року до 31.12.2023 року, проте, оскільки, умовами трудового договору №183 укладеного 02.06.2023 року між [PERSON] та ДУ «ГМЦ МВС України» не передбачено подовження строку дії трудового договору (подовження строку дії трудового договору не передбачено і законодавством) було прийнято рішення укласти новий трудовий договір між сторонами. Також, суд звертає увагу, що перед закінченням строку дії трудового договору №195 від 11.08.2023 року [PERSON] не було вчинено будь-яких дій спрямованих на укладання нового трудового договору з відповідачем, що фактично суперечить обставинам викладеним у позовній заяві щодо бажання позивача продовжувати трудові правовідносини з позивачем, тобто стороною позивача не надано жодного належного доказу на підтвердження вживання нею будь-яких заходів для переукладання з роботодавцем нового трудового договору на новий строк. Крім того, суд звертає увагу, що судові засідання під час розгляду справи неодноразово відкладались для виклику в судове засідання позивача для особистої участі в судовому засіданні та надання пояснень суду щодо предмету спору, проте позивач в судові засідання не з`явилась та додаткових письмових пояснень до суду не надала. Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд дійшов висновку, що із закінченням строку трудового договору №195 від 11.08.2023 року трудові відносини припинились між сторонами на визначених законом підставах, передбачених статтею 36 КЗпП України, та в діях відповідача відсутні порушення чинного законодавства України, а тому позовні вимоги в частині скасування наказу № 373 о/с від 20.12.2023 року не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про поновлення [PERSON] на посаді та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд дійшов висновку, що дані позовні вимоги є похідними, а тому не підлягають задовленню. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed