Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

20.05.2022 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , яка передана судді Ільєвій Т.Г. 23.05.2024, згідно вимог якої позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь, завдану моральну шкоду у розмірі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень та стягнути з відповідача судовий збір. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] вказує, що головний державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кузьмишин Е.М. необґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні (навіть частковому), як мінімум, 4 (чотирьох) поданих клопотань про здійснення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів від 02.11.2019 р., від 10.12.2019 р., від 02.03.2020 р. та від 13.07.2020 р., та склав 7 (сім) неправомірних розрахунків заборгованості по моїм аліментам, а саме № 4652/10 від 12.11.2019 р., № 4652/10 від 27.12.2019 р., № 4652/10 від 24.01.2020 р., № 4652/10 від 09.04.2020 р 4652/10 від 27.07.2020 р., № 1849/10 від 21.10.2020 р. та № 1849/10 від 02.02.2021 р., що підтверджується обставинами встановленими ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська (суддя Наумова О.С.) від 06.01.2022 р. по справі № 201/16791/15-ц. Вказане в сукупності завдало позивачу моральної шкоди, що послугувало підставою для звернення до суду. Ухвалою від 24.05.2022 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01.02.2023 на електронну пошту суду надійшли пояснення Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на позовну заяву, в яких державний виконавець просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 02.08.2023 до суду надійшли заперечення Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на позовну заяву, в яких державний виконавець просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 01.02.2023 та 07.02.2024 до суду надійшли пояснення державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кузьмишин Е.М. на позовну заяву, в яких державний виконавець просив відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що не має жодного судового рішення, яким би було встановлено, що умисними незаконними діями посадових осіб відділу вчинено дії, які унеможливлюють виконання рішення суду. У боржника наявна непогашена заборгованість, останній сплачує аліменти коли бажає та в сумі, яку бажає. Отже дії щодо розрахунку заборгованості були законні, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження. 07.02.2023 до суду надійшли заперечення [PERSON] проти взяття до уваги заперечень відповідача. 07.02.2023 до суду надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просить суд стягнути на його користь, завдану моральну шкоду у розмірі 310000 (триста десять тисяч) гривень та стягнути з відповідача судовий збір. 09.02.2023 та 14.02.2023 до суду надійшли додаткові заперечення Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на позовну заяву, в яких державний виконавець просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 09.02.2023 до суду надійшли пояснення Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м.. Києва на позовну заяву. 14.02.2023 до суду надійшли додаткові заперечення Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на позовну заяву, в яких державний виконавець просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 21.07.2023 до суду надійшли додаткові пояснення Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на позовну заяву. Ухвалою суду від 24.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позицію викладену у письмових поясненнях. Суд, заслухавши позицію сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідача, які викладені письмово, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що постановою головного державного виконавця від 20 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з виконання виконавчого листа № 201/16791/15-ц, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 04 вересня 2018 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 11 листопада 2015 року до досягнення дитиною повноліття. 03 вересня 2016 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2016 року в частині розміру стягнених аліментів на дитину змінено, замість зазначеної 1/4 частини усіх видів доходу ухвалено стягувати 1 000,00 грн. аліментів щомісячно, а також виключено з тексту рішення фразу «але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку», також рішення суду в частині розміру аліментів на утримання матері дитини змінено з 1/6 частини та вказано суму 200,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 червня 2016 року скасовано та залишено в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2016 року. 19 лютого 2019 року [PERSON] звернулася до Печерського РВ ДВС м. Києва із заявою про примусове виконання рішення суду, надавши оригінал виконавчого листа у справі № 201/16791/15-ц від 26 червня 2016 року. У заяві повідомила, що Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за вказаним виконавчим листом відкривалося виконавче проваджений (постанова про повернення виконавчого документа додається), проте жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду, здійснено не було, у зв`язку із чим за боржником утворилася заборгованість з аліментів з 11 листопада 2015 року. Боржник отримав з копією постанови про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] розрахунок головного державного виконавця про нарахування заборгованості зі сплати аліментів № 4652/10 від 24 вересня 2019 року, яким повідомлено, що станом на 01 січня 2019 року заборгованість становить 99 386,73 грн (37 місяців 19 днів х 1/4 середньої заробітної плати по регіону), а станом на 01 вересня 2019 року - 130 292,23 грн. [PERSON] звертався і до Печерський РВ ДВС м. Києва із клопотаннями від 02 листопада 2019 року про здійснення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів, від 10 грудня 2019 року про повторне здійснення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів та закінчення виконавчого провадження, від 02 березня 2020 року про врахування нових доказів участі боржника в утриманні дитини (сплати аліментів) в грошовій та натуральній формі на загальну суму42 946,56 грн, здійснення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів від 13 липня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року. Позивач отримав розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 24 вересня 2019 року № 4652/10 станом на 01 січня 2019 року, з яким не погодився, оскільки державний виконавець не врахував своєчасно щомісячні платежі на користь [PERSON] на утримання дитини на загальну суму 68 101,34 грн. за період з лютого 2016 року до жовтня 2019 року, а також помилково визначив заборгованість, виходячи із середньої заробітної плати по м. Києву, а не по Дніпропетровській області, помилково визначив заборгованість, виходячи із середньої заробітної плати по регіону з 11 листопада 2015 року, тоді як відповідно до частини другої статті 195 СК України, заборгованість має бути визначена з 08 липня 2017 року, тобто з моменту набрання чинності редакцією Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» як для ФОП. Просив державного виконавця врахувати його пояснення. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2022 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року, скаргу [PERSON] на дії державного виконавця задоволено частково. Визнано неправомірними розрахунки заборгованості з аліментів [PERSON] , складені у виконавчому провадженні № [NUMBER] головним державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кузьмишиним Е. М. від 12 листопада 2019 року № 4652/10, від 27 грудня 2019 року № 4652/10, від 24 січня 2020 року № 4652/10, від 09 квітня 2020 року № 4652/10, від 27 липня 2020 року № 4652/10, від 21 жовтня 2020 року № 1849/10 та від 02 лютого 2021 року № 1849/10 в частині нарахування заборгованості з аліментів [PERSON] виходячи із середньої заробітної плати по м. Києву. Зобов`язано головного державного виконавця Кузьмишина Е. М. або іншу уповноважену особу Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у провадженні якої перебуває виконавче провадження № [NUMBER], здійснити перерахунок заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів за виконавчим листом № 201/16791/15-ц, виданим Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 04 вересня 2018 року у виконавчому провадженні № [NUMBER] виходячи із середньої заробітної плати по Дніпропетровській області, у тій частині, де розрахунок заборгованості з аліментів здійснено виходячи із середньої заробітної плати по м. Києву. У задоволенні іншої частини скарги відмовлено. Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився суд апеляційної інстанції, мотивована тим, що державний виконавець безпідставно здійснив розрахунок заборгованості [PERSON] (у відповідній частині) виходячи із середньої заробітної плати по м. Києву, а не по Дніпропетровській області, оскільки матеріалами справи підтверджено, що заявник [PERSON] не є працівником, що здійснює свою діяльність у м. Києві. Відмовляючи у частині вимог про зобов`язання уповноваженої особи органу ДВС при розрахунку з заборгованості з аліментів врахувати участь в утриманні дитини у грошовій формі у вигляді оплати лікування зубів дитини на суму 8 000,00 грн, в натуральній формі на суму 40 647,56 грн, суд виходив з того, що та обставина, що заявник у призначенні платежу на чеках про переказ вказував «аліменти», не означає, що це дійсно аліменти, при тому, що заявник сам вказує у скарзі, що це були витрати на придбання іграшок, тому суд не прийняв указані перекази як докази сплати аліментів. Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2023 року касаційну скаргу Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишено без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року в частині вимог скарги [PERSON] на бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кузьмишина Едуарда Миколайовича щодо скасування розрахунків заборгованості з аліментів та проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів залишити без змін. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головною обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод, а рішення й дії (бездіяльність) органів державної влади, посадових осіб можуть бути оскаржені в суді. Згідно ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб інтересів держави. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. 64, від 35.10.2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. У Рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) визначено, що шкода, завдана незаконними діями державних органів, відшкодовується за рахунок державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірна бездіяльність цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Згідно із пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Також варто зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено неправомірність дій державного виконавця, суд дійшов висновку, що наявні передбачені законом підстави для вирішення питання про відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди. Позивач вказує, що він пережив значний нервовий стрес від несправедливості та неправомірності рішень (дій) головного державного виконавця Печерського ВДВС у місті Києві Кузьмишина Е.М. Наслідки перенесеного стресу призвели до появи у позивача негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидкої втомлюваності, пасивності, пригніченого настрою, образливості, чутливості та фіксованості на негативних переживаннях. Позивач вказує, що він досі відчуває почуття образи, досади та переживає щодо своєї соціальної репутації. Також, такі наслідки потягли за собою нераціональне витрачання позивачем його життєвого часу, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів пов`язаних із оскарженням неправомірних дій головного державного виконавця Печерського ВДВС у місті Києві Кузьмишина Е.М. до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська (справа № 201/16791/15-ц, провадження № 4-с/201/1/2022, за результатами якої постановлена ухвала від 06.01.2022 р.). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені. В цьому випадку порушення прав позивача доведено у встановленому порядку за результатами розгляду справи. Проте, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 310 000 грн. завищеними, їх розмір не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, неспокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. Так, позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, проте інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) до суду не надано, а тому

Outcome: partial