Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання припиненим права користування житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , та виселення відповідачів з вказаного будинку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивачка є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . У липні 2022 позивачка передала зазначений житловий будинок у тимчасове користування відповідачам. У червні 2023 позивач повідомила відповідачів, що їм необхідно шукати інше житло, оскільки належний їй житловий будинок вона має намір продати. Відповідачі пропонували позивачці купити її будинок, але вони не дійшли згоди щодо ціни. На теперішній час відповідачі продовжують мешкати у належному позивачці будинку і відмовляються його залишати, незважаючи на вимогу позивачки. Відповідачі не є членами сім`ї позивачки та не ведуть з нею спільного господарства. Позивачка зверталась до Олександрійського РВП ГУНП в Кіровоградській області щодо незаконного користування відповідачами її житловим будинком, але відділом поліції позивачку повідомлено про те, що відносини між нею та відповідачами мають ознаки цивільно-правових, тому спір про користування відповідачами житловим будинком повинен вирішуватись в судовому порядку. Добровільно відповідачі не бажають залишати належний позивачці житловий будинок, тому позивачка просить визнати припиненим право відповідачів користуватися житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , та виселити відповідачів з вказаного будинку. Ухвалою від 22.12.2023 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Відповідачами направлено до суду відзив на позовну заяву, у якому вони позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив мотивували тим, що 01.06.2023 між ними та позивачкою було досягнуто домовленості про укладання договору купівлі-продажу належного їй житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , за ціною 140\~000,00 грн. На виконання досягнутих домовленостей в рахунок платежів за майбутнім договором купівлі-продажу відповідачами було сплачено позивачці аванс в сумі 70\~000,00 грн., про що позивачка написала розписку у присутності свідків. За згодою позивачки вони почали користуватись вказаним будинком на безоплатній основі до остаточного розрахунку за придбання будинку. Разом з відповідачами у зазначеному будинку проживають їх малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У подальшому позивачка відмовилась від продажу житлового будинку за обумовленою раніше ціною та відмовилась повертати отримані в якості авансу грошові кошти. Інше житло для проживання у відповідачів відсутнє. Так, як позивачка не віддає їм отримані у виді авансу кошти, відповідачі не мають змоги купити інше житло. 13.11.2023 відповідачами до Олександрійського РВП ГУНП в Кіровоградській області подано заяву про вчинення кримінального правопорушення по факту привласнення грошових коштів. Також вважають, що їх виселення з малолітніми дітьми без надання іншого житлового приміщення буде суперечити загальним засадам захисту прав дитини. Ухвалою суду від 31.07.2024 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування виконавчого комітету Приютівської селищної ради Олександрійського району та зобов`язано надати висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 17.09.2024 закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги. Відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги, пояснив суду, що раніше пропонував позивачці, що добровільно виселиться з будинку у разі, якщо вона віддасть йому 70\~000 грн., які він їй сплатив як половину вартості будинку. Проте відповідачка відмовляється це зробити, мотивуючи тим, що за час проживання його сім`ї виникла заборгованість за комунальні послуги. Він, відповідач, запевняє, що сплатить заборгованість одразу як позивач віддасть йому 70\~000 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила, письмові клопотання суду не подавала. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області Коряковцев Я.В. в судове засідання подав письмову заяву, в якій просив суд розглядати справу без участі представника, позовні вимоги підтримав. Вислухавши позивачку та її представника, відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.05.2007, зареєстрованого в реєстрі за номером 397 (а.с.9-11). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №1183 від 17.07.2024 року [PERSON] з 21.05.2007 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.97). Відповідач [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 01.07.2022 року проживає без реєстрації у будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 25.10.2023 № 1060 (а.с.36). Згідно копій свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.10.2017 та свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.10.2023 відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.38-39). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.08.2024 року [PERSON] на праві приватної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с. 145-147). Згідно з висновком виконавчого комітету Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, затвердженим рішенням №175 від 11.09.2024 року визнано доцільним виселення [PERSON] та [PERSON] разом з малолітніми дітьми [PERSON] , 2017 року народження, та [PERSON] , 2023 року народження (а.с. 139-141). Згідно з положеннями ст.317\~ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до положень ст.391ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Відповідно до ч. 1 ст.\~383\~ЦК України та ст.150ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України. Аналізуючи вказані норми матеріального права, можна дійти висновку, що користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до ст.109\~ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У постанові Верховного Суду від 27 вересня 2019 року у справі № 591/7007/16-ц, зазначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. При цьому визначальним для захисту права на підставі ст.\~391\~ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 67), володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту праві свобод інших осіб. Виправданою метою у виниклих правовідносинах є захист прав позивача як власника житлового будинку, які гарантовані ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 391 ЦК України, а також ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з п. 1ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Конвенція про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод в ст.1 Першого протоколу об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Припинення права користування житловим приміщенням осіб, які не є членами сім`ї власника житлового будинку, може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до ст. 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року справа № 447/455/17). Право власності позивачки на житловий будинок підтверджено належним чином, а тому вона, як законний власник, вправі здійснити захист свого порушеного права на користування своєю власністю шляхом виселення з неї відповідачів. Доказів того, що відповідачі є членами сім`ї позивачки, в ході розгляду справи здобуто не було. Проживання відповідачів, які не є членами сім`ї позивачки, перешкоджає їй у користуванні та розпорядженні своїм житловим будинком. Таким чином, з огляду на наявність достатніх підстав вважати, що відповідачі без належних на це підстав проживають у будинку, належному позивачці, чим фактично чинять перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні власністю, суд вважає, що є підстави для задоволення позову та виселення відповідачів з належного позивачці житлового будинку. За змістом частини першої статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим, сплачений позивачкою при зверненні до суду з цим позовом судовий збір у розмірі 2\~147,20 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь позивачки.

Outcome: approved