Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Споживчий центр» (далі - відповідач), про визнання договору недійсним. Предметом позову є визнання недійсним кредитного договору №27.6.2024-100000033 від 27.06.2024 року укладеного між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.07.2024 року відкрито провадження у вказаній справі, розгляду якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2024 року клопотання ТОВ «Споживчий кредит» про закриття провадження у справі - залишено без задоволення. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27.06.2024року о 00:40 год. [PERSON] на електронну пошту пришило повідомлення про те, що на її ім`я було оформлено кредит у TOB «Споживчий центр» на суму 17000 грн. Оскільки, жодного кредиту вона не оформляла, кредит було оформлено шляхом шахрайських дій, невідомими особами, з використанням її персональних даних, нею було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення до Сумського районного УП ГУНП в Сумській області. 28.06.2024 року Сумським районним УП ГУНП в Сумській області за фактом вчинення кримінального правопорушення було внесено відомості до ЄРДР, відкрито кримінальне провадження №12024205520001033. Кредитного договору №27.06.2024-100000033 із TOB «Споживчий центр» позивач не підписувала, коштів від TOB «Споживчий центр» не отримувала. На підтвердження зазначеного надає суду виписки по наявних рахунках відкритих на її ім`я. Позивачу невідомо ким було оформлено даний кредитний договір, вона до цього жодного відношення не має. Договір кредиту особисто нею не укладався, будь-які кредитні договори вона, не підписувала, кредитних коштів не отримувала, тому для захисту порушених прав та інтересів є необхідність у визнанні недійсним кредитного договору №27.06.2024-100000033 від 27.06.2024 року. Відповідач подав до суду відзив в якому заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, оскільки, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, у справі відсутні прямі докази його укладення іншою особою, а не позивачем, однак, задля закриття провадження у справі товариством добровільно було прийнято рішення про списання заборгованості та вчинені дії, які призвели до відсутності предмету спору та відсутності неврегульованих питань між сторонами, про що суд повідомлено клопотанням про закриття провадження. Позовна вимога про визнання недійсним кредитного договору, сам факт підписання якого заперечується позивачем, не може бути задоволена, оскільки такий спосіб захисту є неналежним (неефективним), так як кредитний договір за відсутності у ньому підпису є нікчемним, а не недійсним. Спір виник внаслідок неправильних дій позивача, який не вжив необхідних заходів безпеки для захисту своїх даних та фінансового номеру телефону, а також не надав Відповідачу доказів укладення договору не ним, а іншою особою, до дати подання ним позову. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи у її відсутність, позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача в судовому засідання заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання здійснювалось технічним засобом. Заслухавши позицію сторони відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що з доданого до матеріалів справи копії кредитного договору вбачається, що 27.06.2024 року між [PERSON] та ТОВ «Споживчий центр» було укладено електронний кредитний договір №27.06.2024-100000033, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 17000,00 грн., з поверненням кредитних коштів до 13.11.2024 року, та зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1% за 1 день користування кредитом. Відповідно до пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. У додатку до кредитного договору вказано прізвище, ім`я та по-батькові, адреса реєстрації позивача та її контактний номер телефону, а також зазначено, що договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е664, 27.06.2024 00:39. Таким чином, від імені позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора, відправленого на номер телефону [NUMBER] , відповідно до ч.4 ст.14 ЗУ «Про електронну комерцію», ідентифіковано [PERSON] в інформаційній системі кредитора - особистому кабінеті, де і підписано договір. Грошові кошти за кредитним договором № 27.06.2024-100000033 були перераховані на карту 5355280024143172, яку було додано в особистому кабінеті після ідентифікації та верифікації, що підтверджується листом ТОВ «УПР» вiд 26.08.2024 №688. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Частиною 1 ст. 215 ЦК України, установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст. 207 ЦК України). Як зазначено у правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц, у випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача. Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. Суд апеляційної інстанції, врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц, зробив обґрунтований висновок про відмову в позові [PERSON] з підстав обрання позивачкою неефективного (неналежного) способу захисту. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним, такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц п. 7.34 Постанови. Суд звертає увагу, що відповідач у відзиві та у клопотанні про закриття провадження у справі зазначив, що станом на даний час у сторін відсутні будь-які не врегулюванні питання, оскільки ТОВ «Споживчий центр» після отримання та аналізу доказів, доданих до позовної заяви, визнало той факт, що спірний договір було підписано третіми особами під час шахрайських дій, про що відповідачем заявлено до Національної поліції України, позивач не підписував і не укладав кредитний № 27.06.2024-100000033 від 27.06.2024, внаслідок чого цей договір є нікчемним (не укладеним), про що повідомило [PERSON] листом №1032 від 23.08.2024р. У цьому ж листі ТОВ "Споживчий центр" повідомило позивача про те, що заборгованість з цього договору списана та у відповідача відсутні будь-які вимоги за цим договором до позивача. З огляду на те, що позивач зазначає, що вона не підписувала спірний кредитний договір та відповідач визнав той факт, що позивач не підписувала і не укладала кредитний договір №27.06.2024-100000033 від 27.06.2024, суд дійшов висновку, що спірний договір не був укладений, а отже не підлягає визнанню недійсним, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed