Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

У березні 2018 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачам належала на праві власності у рівних частинах будівля гуртожитку літ. А-5 по проспекту ім. Газети «Правда» № 44, у м. Дніпропетровську. На час набуття права власності на приміщення гуртожитку у 2010-му році, цей об`єкт перебував у незадовільному стані, тому з метою збереження та утримання будівлі гуртожитку у придатному для експлуатації стані, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було за власні кошти проведено капітальний ремонт приміщень та поліпшення будівлі в цілому. В результаті чого вартість об`єкту нерухомого майна істотно збільшилась, а його стан поліпшився в результаті проведеного ремонту, поліпшень та оздоблення. Загальна вартість робіт та послуг, що проводились у період з 2010 по 2016 р.р. склала 5\~234\~267 грн., що підтверджується висновком будівельно технічного дослідження. Проте рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2010 року, що залишено в силі Постановою Вищого господарського суду України від 27 січня 2011 року, визнано за державою в особі Регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області право власності на будівлю гуртожитку по [ADDRESS] . Позивачі з посиланням на ст. ст. 317, 319, 390, 328, 388 Цивільного кодексу України, вважають, що ними вкладено власні кошти в ремонт приміщень гуртожитку та проведено поліпшення цього об`єкту нерухомого майна, у результаті чого будівля гуртожитку істотно збільшила свою вартість та комерційну привабливість. Однак у зв`язку з тим, що спірне майно витребувано на користь відповідача, позивачі понесли збитки, оскільки РВ ФДМУ по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях відмовляються компенсувати вартість поліпшень. Однак, набуття права власності відповідачем було здійснено саме на будівлю, а не на проведені поліпшення у вигляді робіт, послуг, будівельних матеріалів тощо, які є власністю позивачів, однак не можуть бути відокремлені від об`єкта нерухомого майна, тому, на думку позивачів, мають бути компенсовані їм грошима. За висновком судової товарознавчої експертизи від 02.04.2024, вартість невід`ємних поліпшень, проведених позивачами, складає 5\~152\~798, 00 грн. Виходячи з викладеного, позивачі просять суд стягнути з Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, на свою користь грошові кошти в якості поліпшень будівлі гуртожитку літ. А-5 по проспекту ім. Газети «Правда» № 44, у м. Дніпрі, у розмірі 5\~152\~798 (п`ять мільйонів сто п`ятдесят дві тисячі сімсот дев`яносто вісім) гривень, 00 коп. з ПДВ. Вирішити питання про розподіл судових витрат. Відзив на позовну заяву не надходив. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (суддя Женеску Е.В.). Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2018 року забезпечено позов та накладено арешт на нежитлове приміщення будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Вищої ради правосуддя від 23.04.2020 суддю [PERSON] звільнено з посади судді. Протоколом повторного авторозподілу справа передана судді Литвиненко І.Ю. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року справа прийнята в провадження судді Литвиненко І.Ю. У зв`язку із звільненням судді [PERSON] , справа передана судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року, справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.03.2022 скасована ухвала суду про забезпечення позову, відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову та скасовано арешт приміщення гуртожитку. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року, витребувано докази. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року призначено по справі судову товарознавчу експертизу. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2024 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2024 року закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні. Відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON] помер, про що було встановлено в судовому засіданні, спадкоємців чи правонаступників після його смерті не виявлено. Таким чином, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність інших учасників провадження. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке. Як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 грудня 2009 го року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А., за реєстр. № 6458, [PERSON] придбав приміщення № 7 в будівлі гуртожитку літ. А-5, що знаходиться в будинку [ADDRESS] . Згідно договору дарування нерухомого майна від 24 лютого 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А., за реєстр. № 579, [PERSON] отримала в дар частину будівлі гуртожитку, а саме в будівлі гуртожитку літ. А-5 (цегла) на ІІ поверсі приміщення № 8 поз. 1-46, 1, 1, на 1V поверсі приміщення № 9 поз. 1-46, І, ІІ; на У поверсі приміщення № 10 поз. 1-44, 1, П, Місця загального користування на другому поверсі поз. І, II, на першому поверсі поз. І, ІІ, Ш, Г, V. Загальна площа\~1968.9 кв. м. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 11 квітня 2008 року, укладеного між [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., за реєстр. 3989, [PERSON] набув право власності на приміщення № 1,1,2,3,4,5,6 будівлі гуртожитку літ. А-5 в підвалі приміщення, площею 10,1 кв. м, приміщення №1 поз. 1-5, 5а, площею 58,0 кв.м.; на /-поверсі приміщення № 2 поз. 1-19, 19а, 21, приміщення № 3 поз.1-7, приміщення № 4 поз. 1-6, приміщення №5 поз. 1,2 приміщення №6 поз. 1-3, тамбур поз. IV, загальною площею 622,0 кв.м. загальна площа всього складає 690,1 кв.м., яке знаходиться за адресою: місто Дніпропетровськ, проспект Газети «Правда», будинок загальному користуванні: поз. ІІ, V-загальною площею 10,5 кв.м.\~ Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має\~право\~володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права\~власності.\~Право\~приватної\~власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або\~незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає, що позивачі правомірно і у встановленому порядку набули право власності на приміщення гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На момент набуття права власності не існувало будь-яких обтяжень чи заборон стосовно спірного об`єкту нерухомого майна, тож суд виходить з того, що право власності на приміщення гуртожитку у період 2009-2011 р.р. набуто позивачами з дотриманням вимог чинного законодавства. Як встановлено\~судом,\~будівля гуртожитку\~перебувала у\~незадовільному стані,\~що опосередковано\~підтверджується висновком будівельно технічного дослідження та матеріалами обстеження і оцінки технічного стану будівельних конструкцій та інженерних комунікацій будівлі гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Оскільки будівля гуртожитку перебувала у власності та володінні позивачів з 2009-2011 р.р., останніми з метою збереження та утримання цього об`єкту нерухомого майна в належному, придатному для експлуатації стані, за спільні кошти проведено капітальний ремонт приміщень, тобто здійснено поліпшення будівлі гуртожитку. Матеріалами справи підтверджено, що позивачі замовили виконання робіт з обмірювання та обстеження стану будівлі у Державного кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект», що видно також з калькуляцій та комерційних пропозицій. Позивачем [PERSON] отримано технічні умови на електрозабезпечення об`єкта замовника № 1001 від 03.11.2008 року (50 кВт). Загальна вартість робіт та послуг, що проводились у період з 2011 по 2016 р.р. складає 5\~234\~267 грн., що підтверджується висновком будівельно технічного дослідження від 26.09.2016 р. У висновку даного експертного дослідження містяться локальні кошториси, акти приймання передачі виконаних робіт та наданих послуг, та приведений розрахунок дійсної вартості ремонтних будівельних робіт. Отже, суд погоджується з доводами позивачів про те, що ними здійснено поліпшення стану будівлі та внутрішніх ізольованих приміщень, що призвело до покращення експлуатаційних характеристик та технічного стану будівлі гуртожитку, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2010 року, яке було залишено в силі Постановою Вищого господарського суду України від 27 січня 2011 року, визнано за Державою в особі Регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області право власності на будівлю гуртожитку по [ADDRESS] . Однак суд вважає, що весь час перебування спірного приміщення у власності позивачів, останні вважались такими, що правомірно набули право власності, заперечень з приводу володіння та користування ними спірним майном ні у кого не було. Більше того, представник відповідача в судовому засіданні повідомила, що Фонду було відомо про те, що будівля перебуває у власності та користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , і що останні проводять там ремонт та поліпшення будівлі. Проте жодних заперечень з приводу проведення робіт, відповідачем увесь час висловлено не було, немає жодних листів, актів огляду приміщення тощо, якими б підтверджувалось, що відповідач має будь-які претензії до позивачів чи вважає спірний об`єкт нерухомого майна таким, що повинен перебувати у державній власності. На думку суду, відповідач мовчазною згодою мав на меті збільшити вартість спірного приміщення та привести його до придатного стану за допомогою вкладень позивачів, а коли ремонтні роботи було завершено, ініціював судовий процес задля повернення об`єкта до державної власності. Тому поведінку відповідача суд вважає недобросовісною, оскільки якби позивачі знали, що спірне приміщення буде витребувано в майбутньому на користь Держави, то ніхто б не погодився проводити такий вартісний ремонт на суму понад 5 млн. грн. Відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормами ст. 41 Конституції України, ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За нормою ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 5 ст. 319 ЦК України). У зв`язку із витребуванням будівлі гуртожитку на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області, останні набули право власності на будівлю гуртожитку. При цьому витребуване майно передано відповідачу у повному обсязі, в тому числі й з проведеними невід`ємними поліпшеннями, оскільки вони не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. У добровільному порядку різниця між вартістю приміщення до реконструкції та після реконструкції, не відшкодована позивачам. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У п.п. 2 і 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За нормою ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, за яких власник зберігає право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Такою підставою є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Як видно з матеріалів справи, позивачі вважаються добросовісними набувачами, оскільки не знали і не могли знати, що майно вибуло з володіння належного власника поза його волею. Частиною четвертою статті 390 ЦК України закріплено положення, відповідно до якого добросовісний набувач\~(володілець)\~має право\~залишити собі\~здійснені ним\~поліпшення майна,\~якщо вони\~можуть бути\~відокремлені від\~майна без\~завдання йому\~шкоди.\~Якщо поліпшення\~не можуть\~бути відокремлені\~від майна,\~добросовісний набувач\~(володілець)\~має право\~на відшкодування\~здійснених витрат\~у сумі,\~на яку\~збільшилася його\~вартість. Зазначена норма певною мірою захищає права та інтереси власника майна добросовісного набувача, який у період володіння майном, здійснив його поліпшення, на що безумовно має право як власник. Ці поліпшення, якщо вони мають характер невід`ємних, підлягають компенсації власнику від якого витребовується майно. При цьому з буквального тлумачення норми ч. 4 ст. 390 ЦК України убачається, що добросовісний набувач має право на відшкодування не вартості самих поліпшень, а суми на яку збільшується вартість майна в цілому. Частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Отже, позивачі на власний розсуд мають право вимагати відшкодування вартості проведених поліпшень, або відшкодування суми, на яку збільшилась вартість поліпшеного майна. Враховуючи,\~що позивачами\~здійснено поліпшення\~та ремонт\~приміщень гуртожитку,\~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~що призвело\~до збільшення\~вартості цього\~об`єкту нерухомого\~майна в\~кілька разів,\~що визнається\~судом істотним\~поліпшенням,\~слід дійти\~висновку,\~що позивачі\~у відповідності\~до положень\~ч.\~4\~ст.\~390\~ЦК України,\~як добросовісні\~набувачі (володільці),\~мають безумовне\~право на\~відшкодування здійснених\~ними витрат\~у сумі,\~що дорівнює\~вартості проведених\~поліпшень. Це відшкодування має проводитись за рахунок особи, на користь якої витребувано спірне майно, тобто Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях. Такий висновок суду є справедливим, оскільки витребуванню підлягає лише майно в натурі, а проведені поліпшення цього об`єкту нерухомого майна, є власністю позивачів. Відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи від 02.04.2024, вартість невід`ємних поліпшень, проведених [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] складає 5\~152\~798, 00 грн. Вирішуючи даний спір, суд вважає, що вартість невід`ємних поліпшень у розмірі 5\~152\~798, 00 грн. підлягає стягненню з відповідача. При цьому доводи відповідача, що майно було витребувано з чужого незаконного володіння на користь Держави, не спростовує висновок суду про те, що позивачі на протязі 2009, 2011 та 2016 р.р. відкрито володіли та користувались спірними приміщеннями та здійснили їх поліпшення. Сам по собі факт витребування майна не свідчить про незаконність володіння та користування цим майном, та проведення ремонту будівлі. В ході розгляду справи установлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть від 25.06.2021 року № 00142563638. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255\~ЦПК\~України суд закриває провадження у\~справі, якщо настала\~смерть\~фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у\~справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Беручи до уваги, що [PERSON] помер, а після його смерті відсутні правонаступники, суд вважає можливим закрити провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області, про стягнення коштів. Таким чином,\~позовні вимоги\~підлягають задоволенню\~частково.\~ Відповідно до ст. 141 КПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивачів у рівних частинах по 1\~468, 33 грн.

Outcome: partial