Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що із 16 січня 2015 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час їх спільного проживання у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає з позивачем. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність спільних інтересів, різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння. Ними втрачено почуття любові та поваги один до одного. Вказує, що спільне господарство не ведеться. Крім цього вказує, що відповідач був притягнутий до кримінальної відповідальності по справам, що стосуються правопорушень проти життя та здоров`я та до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. За таких обставин, вважає, що примирення з відповідачем неможливе, а подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме її інтересам та інтересам її дитини. Враховуючи викладене, просить шлюб з відповідачем розірвати, після розірвання шлюбу просить її дошлюбне прізвище відновити на « [PERSON] », судові витрати покласти на відповідача. Також просить малолітню дитину [PERSON] залишити проживати з нею. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала, просила дошлюбне прізвище відновити, стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги визнає і не заперечує проти розірвання шлюбу. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 січня 2015 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб (а.с.8). Від спільного проживання подружжя спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Сторони разом не проживають та шлюбних відносин не підтримують. Відповідно до ст. 56 СК кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Частинами 3, 4 ст. 56 СК передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як передбачено приписами ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 109 СК передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Спільне життя сторін не склалося, у зв`язку з чим шлюбні відносини між ними припинені. З огляду на те, що у сторін спільне життя не склалось, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним. Щодо вимог про визначення місця проживання дитини суд приходить до наступного висновку. Як слідує з тексту позовної заяви позивача, дитина фактично проживає з матір`ю. У своїй заяві про розгляд справи без його участі, відповідач не оспорює місце проживання спільної доньки. Тобто спору між сторонами щодо місця проживання доньки не існує. У зв`язку з вищевикладеним, оскільки сторони, в порядку ч.1 ст.160 СК України, самостійно досягли згоди стосовно місця проживання дитини, відсутні підстави для вирішення цього питання судом, оскільки між сторонами відсутній спір стосовно цього. Крім того, за ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У даному випадку, жодна особа не порушує, заперечує чи оспорює права позивача на проживання з нею неповнолітніх дітей. Так, в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року №200/952/18 останній зазначив, що суд, у разі відсутності спору між сторонами, може, а не зобов`язаний, визначити місце проживання дитини. Крім того, позивач, всупереч ч.4 ст.19 СК України, не клопотала про залучення судом до участі у справі органу опіки та піклування, з наданням відповідного висновку щодо визначення місця проживання дитини. За обставинами розглядуваної справи, враховуючи позицію сторін, які в досудовому порядку досягли згоди стосовно місця проживання дітей, а також зважаючи на те, що жодна особа не порушує, заперечує чи оспорює права позивача, суд дійшов висновку, що слід відмовити у частині задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дітей, як передчасної. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Позивач просила відновити їй дошлюбне прізвище - « [PERSON] », тому після розірвання шлюбу надалі іменується прізвищем, отриманим до реєстрації шлюбу з відповідачем. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial