Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

У лютому 2024 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом представник [PERSON] до [PERSON] , у якому просив суд зобов?язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , передати комплект ключів від вказаної квартири та повідомити код охоронної сигналізації від вказаної квартири; вселити [PERSON] до квартири, що находиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 219857551101, стягнути судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] з 09.04.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.07.2023 у справі № 521/16581/23 шлюб між сторонами розірваний, рішення набрало законної сили 29.08.2023. Під час шлюбу сторонами, зокрема, було набуто наступне майно: квартира, загальною площею 74,8 кв.м, житловою площею 29,3 кв.м, що находиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 219857551101, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 228936929 від 21.10.2020 року та договором купівлі-продажу майнових прав №1/58 від 21.06.2019 року. Квартира зареєстрована за відповідачкою. Більш того, місце проживання позивача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . З 30 травня 2023 року сторони припинили спільне проживання у спірній квартирі. Починаючи з середини червня 2023 року до початку серпня 2023 року позивач проживав у вищенаведеній квартирі разом зі спільною дитиною сторін [PERSON] , [INFO] за графіком 2 (два) через 2 (два) дні, тобто два дні з батьком, а два дні з матір`ю за невідомою позивачу адресою. Починаючи з серпня 2023 року позивач проживав у вищенаведеній квартирі разом зі спільною дитиною сторін [PERSON] , [INFO] за графіком 3 через 3 дні. Разом з цим, у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває справа №521/16601/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зокрема, але не виключно про визнання за [PERSON] , права власності на частки квартири, загальною площею 74,8 кв.м, житловою площею 29,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Також, у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває справа №521/22238/23 за первісним та зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] про визначення місця проживання дитини - [PERSON] . Проте, не зважаючи на розгляд вищенаведених спорів про поділ майна подружжя та визначення місця проживання дитини в судовому порядку, 25.01.2024 невстановлена особа за дорученням [PERSON] , змінила замки від вхідної двері до вищевказаної квартири та поставила квартиру під охоронну сигналізацію. Таким чином, не дочекавшись розгляду та вирішення вищенаведених спорів в судовому порядку [PERSON] , порушуючи право користування [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя, без попередження [PERSON] вирішила змінити замки від вхідних дверей до квартири для унеможливлення проживання там позивача, в тому числі разом з їх спільною дитиною - [PERSON] за вищенаведеним графіком. Відповідачка не надає добровільної згоди на користування та вселення позивача до квартири, оскільки змінила замки у квартирі, не надає йому ключі та поставила квартиру під охорону (сигналізацію), в тому числі від позивача. Враховуючи викладене, позивачка вимушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 22.02.2024 року по справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено справу до судового розгляду у підготовчому судовому засіданні на 19.03.2024 року. 02 квітня 2024 року представником відповідача адвокатом Криворучко В.О. було подано відзив на позовну заява (а.с.84-89), у якому остання просила суд у задоволенні позовних вимоги [PERSON] відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що одноособовим власником квартири відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно є [PERSON] , у [PERSON] відсутнє бажання вселяти позивача у квартиру, у [PERSON] є інше майно, у яке він може вселитись, оскільки він є власником та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Зазначили, що під час спільного проживання сторін [PERSON] неодноразово погрожував та підіймав руку на [PERSON] , завдавав їй тілесних ушкоджень, висловлювався нецензурною лайкою, між сторонами існують тривалий час неприязні стосунки, подальше спільне проживання сторін у квартирі є неможливим. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 23.04.2024 року (протокольною) було відмовлено у зупиненні провадження по справі. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 22.05.2024 року (протокольною) по справі було закрито підготовче провадження. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник позивача адвокат Ніц А. С. у судовому засіданні просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про місце, дату та час судового розгляду повідомлялась належним чином. Представниця відповідачки адвокатка Криворучко В. О. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначила, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували право на проживання [PERSON] у спірній квартирі, окрім того, просила суд звернути увагу, що між сторонами виникли неприязні стосунки, а тому, вони не зможуть проживати у одній квартирі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 09 квітня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.19), рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.07.2023 року шлюб між сторонами було розірвано. (а.с.55-56) Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. (а.с.23-24) Також, судом встановлено, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя (а.с.36-44), та позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. (а.с.45-54) З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 228936929 вбачається, що [PERSON] з 16.10.2020 року на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 74.8 кв.м, житловою площею 29,3 кв.м. Підстава для державної реєстрації: акт приймання-передачі майнових прав, серія та номер: б/н. виданий 25.06.2020, видавник: ТОВ "СК Фамільний Дім" та [PERSON] ; довідка про повну сплату майнових прав згідно з договором купівлі-продажу майнових прав N?1/58 від 21:06.2019 р, серія та номер: б/н, виданий 21.06.2020, видавник: ТОВ "СК Фамільний Дім"; договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 1/58. виданий 21.06.2019, видавник: ТОВ "СК Фамільний Дім" та [PERSON] (а.с.25) Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № \~372/504/17 зазначили, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON]\~підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений [PERSON], не вирішено. Враховуючи, що підставою набуття спірної квартири у власність є оплатний договір та стороною відповідача не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, що у своїй сукупності свідчили б про належність вказаної квартири відповідачці на праві особистої власності, суд доходить висновку, що на спірну квартиру поширюється правовий режим спільної власності подружжя та позивач є співвласником спірної квартири. Доводи сторони відповідача, що відповідачка є єдиною власницею квартири з посиланням на укладення на її ім`я договору, що став підставою для набуття права власності та реєстрацію на її ім`я спірної квартири відхиляються судом, оскільки вказані обставини самі по собі не спростовують презумпцію спільності майна подружжя на вказану квартиру. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивач є співвласником спірної квартири, що належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності. За вимогами частин першої, другої статті 369\~ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що відповідач не надає доступу спільної сумісної власності - квартири, і як наслідок не може вільно нею користуватись, та користуватись особистими речами, які знаходяться в квартирі. Статтями\~316,\~317,\~319 ЦК України\~визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Згідно до\~ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що спірна квартира придбана сторонами у шлюбі, після розірвання їх шлюбу між співвласниками квартири склалися неприязні відносини, які призвели до порушення житлових прав позивача шляхом зняття останнього з реєстрації місця проживання. Факт неприязних стосунків між сторонами підтверджується листом Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Одеській області від 02.02.2024 року (а.с.78) з якого вбачається факт звернення [PERSON] до ГУНП в Одеській області стосовно того, що дружина [PERSON] [PERSON] змінила замки у дверях квартири, постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 03.11.2023 року по справі № 521/25072/23, якою [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с.92), рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23.02.2024 року № 521/2404/24 про видачу обмежувального припису (а.с.95-96), яке було скасоване постановою Одеського апеляційного суду від 01.07.2024 року, листом ВП № 1 ОРПУ № 1 ГУНП в Одеській області від 01.05.2024 року № 60.1/2816 (а.с.153). Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина 1 статті 1 Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ця стаття закріплює право безперешкодного користування своєю власністю, включаючи і житлову власність, регулює умови позбавлення власності, визнає право держав здійснювати контроль за використанням власності відповідно до інтересів суспільства. Тим самим у\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, громадської організації чи групи приватних осіб має поважатись. У першу чергу, ця повага має виявлятися державою і реалізовуватися шляхом прийняття законодавчих, виконавчих актів, що захищають право власності від незаконних зазіхань. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. З копії технічного паспорту б/н на квартиру [ADDRESS] вбачається, що квартира має загальну площу 74,8 кв.м, та складається з двох ізольованих кімнат площею 18,0 кв.м. та 18,3 кв.м. (а.с.33-35), є придатною для спільного проживання позивача, відповідачки та дитини [PERSON] , оскільки позивачу та відповідачці може бути виділено для проживання окремі несуміжні кімнати. Доводи сторони відповідачки щодо наявності у позивача іншого житла в російській федерації не беруться судом до уваги, оскільки місцем постійного проживання позивача є Україна, доказів наявності у позивача іншого житла на території України суду не надано. Оскільки, судом встановлено, що відповідач чинить позивачу, як співвласнику спірної квартири перешкоди в користуванні нею шляхом позбавлення можливості доступу до неї, суд доходить висновку про ефективність обраного позивачем способу захисту його порушених прав та про необхідність зобов`язання відповідачки у сунути йому такі перешкоди шляхом вселення позивача у спірну квартиру та зобов`язання відповідачки надати йому комплект ключей від неї та коду доступу охоронної сигналізації квартири. Наявність неприязних стосунків між сторонами самі по собі не можуть бути підставою для обмеження позивача у праві користування спірною квартирою, проживання в квартирі одночасно сторін по справі та їх спільної дитини [PERSON] не протирічить інтересам дитини, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] прив`язаний як до матері, так і до батька, дитина любить та поважає обох батьків, вони є для неї найбільш значними та улюбленими особами, дитина потребує уваги, спілкування, проявів любові та турботи від обох батьків. Суд частково погоджується з доводами відповідачки щодо можливого створення певної напруги в стосунках між сторонами та дитиною у разі спільного проживання сторін в спірній квартирі, проте зауважує, що сторони мають докласти залежних від них зусиль щодо створення комфортної, перш за все для дитини, атмосфери, виявляти взаємну повагу одне до одного. Доказів неможливості спільного проживання сторін в спільній квартирі суду не надано. Статтею 133 ЦПК України\~встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп. Відповідно до ст.\~137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, стороною позивача суду надано копію договору про надання правової допомоги від 25.01.2024 року № 1/25.01/2024, укладений між адвокатом Чумаченко С.О. та [PERSON] , ордер, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, акт № 1 здачі-приймання наданих послуг на загальну суму 13000,00 грн. з зазначенням опису виконаних робіт. Таким чином, суд прийшов до висновку, що подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в сумі 13000,00 грн., є реальними, обґрунтованими та пропорційними до предмета спору і підтвердженими матеріалами справи, тому повністю доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу, та підлягають задоволенню.

Outcome: approved