Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що між АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" (далі - АТ «ПУМБ») та [PERSON] 21.04.2015 р. на підставі кредитного договору № 26257018825897 видано кредитну картку з лімітом 6 500,00 грн, який було згодом збільшено до 54 200, 00 грн. Внаслідок неналежного виконання умов укладеного договору у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 31.03.2024 р. становить в сумі 76 894, 00 грн, з яких 54 163, 78 грн - борг за кредитом та 22 730, 22 грн - борг за процентами. Враховуючи викладене, позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано сторонам час для подання заяв по суті. Представником відповідача було надано до суду відзив на позов, в якому вона вказала, що перші сторінки загальних умов кредитування не підписані відповідачем, збільшення кредитного ліміту до 54 200, 00 грн порушує умови Пропозиції укласти договір карткового рахунку та договір страхування (оферту) від 21.04.2015 року. Також, адвокат посилалася на те, що 26.04.2018 року ПАТ "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" припинило свою діяльність шляхом перейменування на АТ "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК", однак докази передачі зобо"язань відповідача правонаступнику АТ "ПУМБ" позивачем не надано. Крім того, представник зазначила, що позивач не надав доказів існування у відповідача боргу перед ПАТ "ПУМБ" та доказів розміру заборгованості у разі її існування, також відсутні докази отримання [PERSON] письмової вимоги АТ "ПУМБ". Адвокат вказала і на те, що з розрахунку, долученого позивачем, неможливо встановити порядок нарахування заборгованості, зокрема по відсоткам. Представник також додала, що виписка з рахунку не є належним доказом, оскільки вона не містить підтвердження руху коштів по рахунку із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором. Зважаючи на вище викладене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. На адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказала, що 21.04.2015 року відповідач звернулася до АТ "Банк Ренесанс Капітал", правонаступником якого є АТ "ПУМБ", з метою отримання кредиту. Підтвердження укладення договору є пропозиція укласти договір карткового рахунку та договір страхування (оферта) від 21.04.2015 року, яка була підписана відповідачем, та загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків від 21.04.2015 року, які також були підписані відповідачем. Представник також зазначила, що твердження представника відповідача щодо не підписання перших сторінок Загальних умов є безпідставним, оскільки законодавство не містить вимог підписання кожної сторінки правочину, вказане стосується і кредитного договору. Щодо правонаступництва, представник позивача вказала, що із пункту 1.1. Статуту АТ «ПУМБ» вбачається, що АТ «ПУМБ» (банк) є правонаступником всіх прав та зобов?язань АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» в результаті реорганізації АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» шляхом приєднання до Банка згідно рішення загальних зборів акціонерів Позивача (протокол №68 від 14 березня 2015 року) та згідно рішення єдиного акціонера АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» (рішення №2 від 14 березня 2015 року). Також представник додала, що про факт переходу прав та обов`язків свідчить також витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якому зазначені відомості про припинення АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» та про перехід до Банка всіх прав та зобов?язань АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ». Крім того, представник АТ "ПУМБ" вказала, що законодавством не обмежується право кредитодавця на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості до отримання позичальником письмової вимоги. Представник позивача також зазначила, що розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, свій розрахунок чи докази погашення боргу, вказаного в позові, [PERSON] не надано. Щодо виписки представник додала, що вона є належним та допустимим доказом, оскільки є первинним документом, що відповідає вимогам ст.9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", та містить відомості про рух коштів. Додатково представник Банку зазначила, що кредитний ліміт було збільшено законно та після кожного збільшення відповідач продовжувала активно користуватися кредитними коштами та відмовилася від договору. Також, вказала і на те, що доказів неотримання смс-повідомлень про зміну кредитного ліміту, відповідачем до відзиву не долучено, однак відповідно до інформації, отриманої АТ "ПУМБ", [PERSON] повідомлення про зміну ліміту отримувала. Таким чином, представник позивача просила задовольнити позов в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Щодо вказаного у відзиві на позов представником відповідача стосовно відсутності доказів переходу прав та обов"язків АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» до АТ «ПУМБ», суд виходить з наступного. Відповідно до частин другої, третьої статті 81 ЦК України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом. Відповідно до частини четвертої статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. У ч. 1 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Відповідно до ч. 5 цієї статті Кодексу юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Поняття реорганізація означає припинення юридичної особи з переходом всіх прав та обов`язків до правонаступника у порядку загального правонаступництва, тоді як правонаступником є юридична особа, до якої переходять всі права та обов`язки реорганізованої юридичної особи. Отже, в результаті реорганізації юридичної особи суб`єктивні права та обов`язки, котрі належали їй, стають правами та обов`язками нових чи оновлених утворень, котрі продовжують свою господарську діяльність, як правило, на зміненій за обсягом майновій базі, тобто наступає повне (універсальне) правонаступництво. Отже, реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділ, перетворення) є не тільки однією з форм припинення господарської діяльності, а також однією із форм утворення суб`єкта господарювання. Це зумовлено тим, що внаслідок реорганізації, на відміну від ліквідації, припиняється лише сама юридична особа як така, а її діяльність триває, але вже не в колишній, яка існувала до реорганізації, а в новій організаційно-правовій формі юридичної особи. Відповідно до частин другої, третьої статті 107 ЦК України після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Тлумачення вказаних норм свідчить, що у статтях 104 та 107 ЦК України не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесення запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується. При реорганізації шляхом приєднання немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий. Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 296/443/16. Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника). Поняття «правонаступництво юридичної особи», «правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи» і «процесуальне правонаступництво юридичної особи-сторони у справі» мають різний зміст. Правонаступництво юридичної особи має місце у випадку її припинення шляхом реорганізації: злиття, приєднання, поділу, перетворення (частина перша статті 104 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). У такому разі відбувається одночасне правонаступництво (передання) прав і обов`язків юридичної особи або, іншими словами, одночасне правонаступництво щодо майна, прав і обов`язків юридичної особи (частина друга статті 107 ЦК України). Тому правонаступництво юридичної особи, так само як і спадкове правонаступництво (стаття 1216 ЦК України), завжди є універсальним, тобто передбачає одночасний перехід до правонаступника за передавальним актом або розподільчим балансом (частина перша статті 104, статті 106-109 ЦК України) і прав, і обов`язків юридичної особи, яка припиняється шляхом реорганізації (пункти 37-38, 40-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17). Натомість правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи не завжди є наслідком правонаступництва юридичної особи. А тому перше може бути не тільки універсальним (частина перша статті 104 ЦК України), але й сингулярним, тобто таким, за якого до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника. Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною чи третьою особою у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах. У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що інформація, відображена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо правонаступника юридичної особи (відомості, передбачені у пунктах 29 і 30 частини другої, пунктах 14 і 15 частини третьої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»), не охоплює всіх випадків правонаступництва прав і обов`язків юридичної особи, зокрема у випадку заміни сторони у зобов`язанні, що відбулася до припинення юридичної особи шляхом її реорганізації чи ліквідації. Так, згідно з пунктом 1.1. Статуту АТ «ПУМБ» вбачається, що АТ «ПУМБ» (банк) є правонаступником всіх прав та зобов?язань АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» в результаті реорганізації АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» шляхом приєднання до Банка згідно рішення загальних зборів акціонерів Позивача (протокол №68 від 14 березня 2015 року) та згідно рішення єдиного акціонера АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» (рішення №2 від 14 березня 2015 року)(а.с.36-39). З вище вказаного та згідно з копією витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» було припинено шляхом реорганізації шляхом приєднання(а.с.32-33). Судом встановлено, що між АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК", від імені якого діяла ФІЛІЯ АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" В МІСТІ КИЇВ, та [PERSON] 21.04.2015 р. на підставі кредитного договору № 26257018825897 видано кредитну картку з лімітом 6 500,00 грн, який було згодом збільшено до 54 200, 00 грн, про що свідчить копія пропозиції укласти Договір карткового рахунку та договір страхування (оферта) від 21.04.2015 року(а.с.40). Враховуючи вище вказане, зважаючи на те, що права та обов"язки АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» на час укладення договору АТ "ПУМБ" з відповідачем вже було передано правонаступнику, суд вважає, що позивач діяв на момент укладення договору правомірно та в рамках чинного законодавства. В вище вказаній Пропозиції укласти Договір карткового рахунку та договір страхування (оферта) вказано, що вказана пропозиція після її підписання є невід`ємною частиною складовою частиною Умов, Тарифів Першого Українського на обслуговування фізичних осіб, Правил користування платіжними картками Банку та Правил страхування, положення яких разом складають повний текст Договорів, зазначених в цій пропозиції. Також підписанням пропозиції [PERSON] зобов"язалася не рідше одного разу на місяць ознайомлюватися з усіма змінами у вище вказаних Умовах, Правилах та Тарифах на офіційному сайті або на інформаційному стенді. Відповідно до ч.1 Розділу 1 Загальних умов договорів кредитування(а.с.40), відкриття та ведення рахунків, ці загальні умови кредитування, відкриття та ведення рахунків (далі- Умови) врегульовують відносини щодо надання банківських послуг ФІЛІЄЮ ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНКУ" В МІСТІ КИЇВ, що діє від імені ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», фізичній особі (надалі - Позичальник або Клієнт), що разом іменуються як "Сторони", та разом із Пропозиціями (Офертами) містять умови вказаних договорів, що укладаються Сторонами, відповідно до Пропозицій. Згідно цих Умов надаються виключно послуги за продуктами «ВСЕМОЖУ», «Картка Фокстрот Лояльність", "Картка Фокстрот", "Кредит на загальні цілі", "Цільовий споживчий кредит", "Рефінансування", ведення та обслуговування "С" рахунку та рахунків, відкритих ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" в процесі реорганізації АТ "БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ". Частиною 2 Розділу 1 Загальних умов договорів кредитування визначено, що ці Умови є типовими умовами договорів про надання споживчих кредитів, договорів карткового рахунку та договорів рахунку, які також опубліковані на офіційному сайті Банку. Як визначено в ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з положеннями ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, беручи до уваги наявність підпису відповідача в Загальних умовах, долучених до матеріалів справи, суд вважає посилання представника відповідача на неналежність вказаного доказу, безпідставним, оскільки чинним законодавством не визначено необхідності підпису кожного аркушу умов договору. Представник відповідача у відзиві вказувала на незаконність збільшення ліміту Овердрафту до 54 200, 00 грн, оскільки відповідно до викладено в Пропозиції максимальний ліміт овердрафту становить 50 000, 00 грн. Так, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Згідно з викладеним в Пропозиції, відповідач надала згоду на укладення з нею Договору карткового рахунку, в рамках якого просила відкрити картковий рахунок на її ім"я, випустити на її ім"я платіжну картку міжнародної платіжної системи MasterCard, з огляду на її фінансовий стан та кредитну історію встановити в момент укладення або протягом дії Договору карткового рахунку Ліміт Овердрафту та строк користування Овердрафтом в межах максимально погодженої суми, яка не перевищує 50 000, 00 грн. Як вбачається з п.2.3.3. Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, на умовах, визначених Договором карткового рахунку та протягом строку його дії, встановити Клієнту Ліміт овердрафту та строк користування Овердрафтом, а також збільшувати розмір Ліміту Овердрафту та/ або продовжувати строк користування ним, письмово повідомивши про це Клієнта, шляхом направлення письмового повідомлення, не пізніше ніж за 5 (п"ять) днів Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Враховуючи вище викладене, зважаючи на викладене в довідці про збільшення кредитного ліміту, а також в виписці щодо направлення повідомлень відповідачу про зміну кредитного ліміту, долученій позивачем до відповіді на відзив, суд вважає збільшення кредитного ліміту АТ "ПУМБ" таким, що не суперечить умовам договору. Стосовно відсутності належних та допустимих доказів заборгованості [PERSON] , суд виходить з такого. Як вказує в позові представник АТ "ПУМБ", у зв`язку з невиконанням умов договору у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 31.03.2024 р. становить в сумі 76 894, 00 грн, з яких 54 163, 78 грн - борг за кредитом та 22 730, 22 грн - борг за процентами. На підтвердження вказаного позивачем надано розрахунок заборгованості та виписку по рахунку(а.с.11-31). Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Позивача). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів фінансової компанії кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6- 16цс15. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 . Отже, виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20. Розрахунок, наданий позивачем, хоча і є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, однак може бути письмовим доказом, дослідженим судом у сукупності з іншими наданими суду доказами. Так, з вище викладеного, дослідивши виписку та розрахунок, суд вважає, що посилання представника відповідача щодо відсутності належних та допустимих доказів наявності заборгованості та її розміру, а також твердження про відсутність відомостей у виписці щодо руху коштів по рахунку, суд вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Так, згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Як встановлено при розгляді справи, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками відповідно до умов Договору, що має відображення в матеріалах справи. Таким чином, в порушення умов Договору кредиту, а також вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним вище договором не виконала. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Внаслідок неналежного виконання умов укладеного договору відповідачем, позивачем було направлено письмову вимогу про повернення боргу(а.с.34), однак як стверджує представник позичальника вказана вимога [PERSON] не отримана, що не заперечується представником АТ "ПУМБ". Зважаючи на вище вказане, суд виходить з того, що чинне законодавство не передбачає неможливість звернення Банку з вимогою до позичальника до отримання ним письмової вимоги про повернення боргу. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Згідно приписів ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК Кодексу достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 1 ст.81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Дослідивши всі докази в їх сукупності, суд встановив, що відповідач умови укладеного Договору не виконує, платежі по кредиту та відсотки за користування кредитом не сплачує, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved