Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-23 00:00:00

22 травня 2024 року представник [PERSON] адвокат Білогруд Д.О. звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 листопада 2023 року [PERSON] придбав квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Після придбання квартири, з рахунку за теплову енергію позивач дізнався про те, що за квартирою рахується особистий рахунок № [NUMBER] , а також наявна заборгованість за надання послуг перед комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, яка виникла у попередніх власників квартири у розмірі 34304,63 грн. На його звернення відповідач виключати заборгованість попередніх власників відмовляється. Враховуючи наведене, позивач просить зобов`язати комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради провести перерахунок та виключити з обліку по особовому рахунку № [NUMBER] заборгованість за нараховані послуги попередніх власників квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за період до 28 листопада 2023 року у розмірі 34304,63 грн.. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 23\~травня 2024\~року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради Папаіка І.М. надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що особовий рахунок оформлюється на житлове приміщення, а не на особу, а облік споживання теплової енергії по квартирі здійснюється з наростаючим підсумком, незалежно від зміни власників, переоформлення відбувається лише за прізвищем ім`ям та по батькові власника або квартиронаймача. Таким чином, немає законних підстав для виключення з особового рахунку позивача суми заборгованості попереднього власника, що виникла до 28 листопада 2023 року. З урахуванням наведеного, представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача та представник відповідача подали до суду заяви про розгляд справи справу без їх участі на підставі наявних матеріалів справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 листопада 2023 року [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом від 28 листопада 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Ричкою Ю.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2986. Відповідно до листа комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради від 08.05.2024 року за № 881, направленого на запит позивача, за адресою: [ADDRESS] , відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . Станом на 28 листопада 2023 року заборгованість за особовим рахунком № [NUMBER] становить 34304,63 грн. Щодо виключення з особового рахунку суми заборгованості попередніх власників роз`яснено, що виключення суми заборгованості попереднього власника за комунальні послуги без зазначення конкретних порушень при нарахуванні заборгованості та надання доказів на її спростування не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав. Зміна власника нерухомого майна не може бути підставою для виключення заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно норм чинного законодавства. Відповідно до статті 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до\~ст.9\~\~Закону\~України «Про\~житлово-комунальні\~послуги»\~\~споживач здійснює\~оплату\~за\~спожиті житлово-комунальні\~послуги\~щомісяця,\~якщо\~інший\~порядок та\~строки\~не\~визначені відповідним\~договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно зі ст. 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» присвячена обов`язкам співвласників багатоквартирного будинку. Положеннями цієї статті є встановлення у її частині другій правила, відповідно до якого кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Крім того, частина третя цієї ж статті передбачає, що у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення набуття новим власником усіх обов`язків попереднього власника як співвласника. В даному випадку йдеться про перехід від попереднього власника до нового власника обов`язків саме як співвласника багатоквартирного будинку, передбачені законом, а не боргів попереднього власника з оплати за житлово-комунальні послуги. Тобто з моменту переходу права власності на квартиру попередній власник втрачає права і обов`язки співвласника багатоквартирного будинку, а новий власник набуває прав і обов`язків співвласника такого будинку. Адже згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку. Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Зобов`язання по оплаті комунальних послуг виникли у позивача з часу придбання у власність вказаної квартири та початку користування цими послугами. Щодо посилання представника відповідача на неналежний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, то суд виходить з наступного. Згідно зі ст.\~4\~ЦПК\~України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.\~15\~ЦК\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16\~ЦК\~України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Оскільки позивач заперечував проти вимог відповідача щодо наявності заборгованості, а відповідач належним чином не відреагував на звернення позивача та не звернувся з вимогами до попереднього власника квартири, а лише посилався на відсутність механізму списання боргів за спожиті комунальні послуги, вимога позивача про зобов`язання виключити з обліку по його особовому рахунку заборгованості попередніх власників квартири за період до 28 листопада 2023 року є обґрунтованою та відповідає критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення такої вимоги відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачем. Аналогічний правовий висновок щодо способу судового захисту у подібних справах викладено Верховним Судом у постановах від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604 св 20), від 26 січня 2022 року у справі № 201/11406/20 (провадження № 61-18079 св 21). Як передбачено статтею 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Представник відповідача не навів доказів виникнення у позивача зобов`язань по погашенню заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка виникла у попереднього власника квартири. Посилання представника відповідача на те, що позивач не скористалася правом перевірки наявності заборгованості за комунальні послуги у попереднього власника, суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст.\~133\~ПК\~України\~судові витрати\~складаються\~з\~судового збору\~та\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом\~справи.\~До\~витрат,\~пов`язаних\~з\~розглядом справи,\~належать,\~зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем за подання позовної заяви були понесені витрати на оплату судового збору у розмірі у розмірі 1211,20 гривень. Доказів понесення сторонами інших судових витрат, на час розгляду справи сторонами не надано. Відповідно до\~п.\~2\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК\~України\~судові витрати,\~пов`язані\~з\~розглядом справи,\~у разі\~відмови\~у\~позові покладаються на позивача. Таким чином, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, понесені позивачем витрати з оплати судового збору, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, підлягають стягнення з відповідача.

Outcome: approved