Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: представник АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 23-22/345ж від 23.05.2007, яка станом на 05.07.2023 становить 39482,05 доларів США, з яких за кредитом - 36925,29 доларів США та за відсотками - 2556,76 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що 23.05.2007 АТ «Укрсоцбанк» та відповідачка уклали договір кредиту № 23-22/345ж на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 47734,15 доларів США. Рішенням № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 було прийнято рішення щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15.10.2019. 12.08.2022 позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту АТ «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: змінено найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачці кредит у сумі, визначеній договором. В порушення умов договору відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 05.07.2023 має заборгованість, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 36925,29 дол. США, заборгованість за відсотками у розмірі 2818,11 дол. США. Таким чином, зважаючи на невиконання позичальником зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати дострокового стягнення з відповідачки заборгованості по кредиту, заборгованості за відсотками, пені за невиконання умов договору. Представник [PERSON] адвокат Долинка О.А. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що предметом договору кредиту № 23/22/345ж від 23.05.2007 було надання у кредит коштів в сумі 33250,00 доларів США. Жодних додаткових коштів відповідачка у банку не отримувала, кредитний ліміт за вказаним договором кредиту не збільшувався. Так, відповідно до вимоги позивача про усунення порушень від 10.01.2018 заборгованість за тілом кредиту позивачем вказана в сумі 26 925,97 доларів США. Така ж сума заборгованості за кредитом вказана позивачем у вимозі про усунення порушень від 25.02.2017. Відтак, незрозумілим є твердження про наявність у відповідачки заборгованості за тілом кредиту у розмірі 36 925,29 доларів США. Водночас, у позові і в наданій позивачем копії вимоги про усунення порушень від 07.07.2023 сума заборгованості за кредитом зазначена 36925,19 доларів США. Однак, матеріали справи і надані позивачем докази жодним чином не обґрунтовують таку суму тіла кредиту, із них неможливо встановити, на якій підставі вона розрахована. У клопотанні від 12.12.2023 про долучення доказів до матеріалів справи позивачем зазначається, що у зв`язку із невиконанням відповідачем умов додаткової угоди від 20.12.2018, вона втратила чинність, а процентна ставка за користування кредитними коштами змінена до рівня 14,00% річних. Таке твердження не відповідає дійсності, так як відповідно до договору кредиту у редакції від 15.10.2014 (редакція якого була остаточною) відсоткова ставка за кредитом встановлена 12,70% річних. Крім того, у самому позові позивачем не зазначено і суду ненадані відомості про факти, які у правовідносинах сторін мали місце раніше. Матеріалами справи підтверджується, що у договорі кредиту №23/22/345ж від 23.05.2007 сторони визначили підстави, за яких строк кредитування змінюється і виникає зобов`язання позичальника (відповідачки) повернути кредит у повному обсязі і сплатити усі нараховані проценти та інші платежі. Також наявні докази вчинення з боку банку дій, які змінили строк кредитування задовго до звернення до суду з позовом, за яким відкрите провадження у справі № 345/5776/23. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом розпочинається з 20.12.2018, а тому він не дає змоги встановити, чи мав факт порушення з боку відповідачки взятих на себе зобов`язань з погашення кредиту, яке в свою чергу відповідно до пункту 4.4. договору кредиту було б підставою для спливу строку кредитування і, відповідно, виникнення обов`язку з повернення кредиту в повному обсязі. Однак, позивачем не подано первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", які підтверджують наявність заборгованості відповідачки за кредитним договором. За таких обставин вважає позов недоведеним, вимоги непідкріплені належними і допустимими доказами, що дає підстави для відмови в позові. Також представник [PERSON] адвокат Долинка О.А. подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати недійсною додаткову угоду, укладену Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "УКРСОЦБАНК" і [PERSON] 20.12.2018 до договору кредиту №23/22/345ж від 23.05.2007. Свою зустрічну позовну заяву мотивує тим, що 20 грудня 2018 року АТ "Укрсоцбанк" і [PERSON] підписана додаткова угода до договору кредиту № 23/22/345ж від 23.05.2007. Відповідно до пункту 1 цієї додаткової угоди її підписанням сторони з метою врегулювання відносин, що склалися між сторонами на підставі договору кредиту, погодились змінити діючий порядок виконання позичальником зобов`язань щодо повернення заборгованості за договором. У пункті 2 додаткової угоди зазначено, що станом на дату укладення цієї додаткової угоди загальна сума заборгованості позичальника за договором кредиту складає 47 734,15 долари США, що за офіційним курсом НБУ на дату укладання цієї додаткової угоди становить 1 323 047,72 грн. Згідно з пунктом 3 додаткової угоди з дати її укладення позичальник мав здійснити повернення частини заборгованості за договором кредиту в розмірі 25 008,00 доларів США до 20.12.2022, здійснюючи шляхом внесення рівних щомісячних платежів у розмірі 521,00 доларів США. Пунктом 4 додаткової угоди встановлено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником умов пункту 3 цієї додаткової угоди, ця додаткова угода втрачає свою чинність і виконання позичальником умов договору повинно здійснюватися у порядку та на умовах, передбачених договором кредиту без врахування умов цієї додаткової угоди. За даних обставин справи АТ «Укрсоцбанк» ввів в оману [PERSON] у частині правильного тлумачення і зазначення у додатковій угоді від 20.12.2018 дійсної суми заборгованості за договором кредиту №23/22/345ж від 23.05.2007 і, користаючись її становищем, як споживача кредитного продукту, зазначив таку в більшому розмірі, ніж яка існувала насправді. Такими діями банк також отримав можливість нараховувати в подальшому проценти за користування кредитними коштами у розмірі 47 734,15 доларів США, яких [PERSON] фактично не отримувала, що має ознаки нечесної підприємницької діяльності і суперечить загальноприйнятим правилам і звичаям ділового обороту та принципу добросовісності. Так, вищенаведеним і безпосередньо матеріалами справи №345/5776/23 підтверджується, що кредитних коштів у розмірі 47 734,15 доларів США [PERSON] не отримувала. Також даний факт визнається банком у справі, де ним надані копія заяви позичальника на видачу готівки №49-020 від 24.05.2007, а також у клопотанні від 12.12.2023, відповідно до яких сумою кредиту були кошти у розмірі 33 250,00 доларів США. Окрім цього, визначення у спірній додатковій угоді заборгованості у розмірі 47 734,15 доларів США суперечить безпосередньо самому договору кредиту №23/22/345ж від 23.05.2007, так як не відповідає предмету договору. Представник АТ «Сенс Банк» подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що вважає зустрічний позов безпідставним та таким що не підлягає до задоволення. Справді, при укладенні Кредитного договору позичальнику було видано кредит на суму 33250,00 дол. США, зі сплатою 12,7 % річних, строком до 22.05.2032, на купівлю житлового будинку (з наступними змінами та доповненнями). Згідно п. 3.2.3 кредитного договору, кредитор вправі за певних умов вимагати дострокового погашення заборгованості за Кредитним договором. 25.02.2017 на адресу позичальника було надіслано вимогу про усунення порушень умов договору, згідно з якою сума боргу станом на 24.01.2017 складала 66 759,95 дол. США, з яких: 26925,97 дол. США - борг по кредиту; 28522,68 дол. США - борг по відсотках; 2022,92 дол. США - пеня по кредиту; 9288,38 дол. США - пеня по відсотках. Звертає увагу, що по змісту вимоги банк вимагав погасити заборгованість, однак, без вимоги про дострокове її погашення, а тільки зазначав, що у випадку невиконання вимоги буде вживати заходів щодо примусового стягнення такої заборгованості з позичальника. 10.01.2018 на адресу позичальника (з метою звернення стягнення на предмет іпотеки) було надіслано ще одну вимогу про усунення порушень умов договору, згідно з якою сума боргу станом на 04.01.2018 складала 59 061,21 дол. США, з яких: 26925,97 дол. США - борг по кредиту; 32135,24 дол. США - борг по відсотках. Як і попередня, дана вимога не містила умови про дострокове погашення усієї суми заборгованості, а стосувалась тільки усунення порушень. В обох згаданих вимогах було зазначено, що їх направлення не припиняє нарахування за кредитом (в тому числі нарахування по відсотках). Таким чином вимога про усунення порушень не може вважатись вимогою про дострокове погашення заборгованості, а тому немає підстав для висновків, що такою вимогою було змінено строк кредитування. Тобто після їх направлення кредитор правомірно продовжував нараховувати відсотки та штрафні санкції передбачені умовами договору. Слід зазначити, що укладений між сторонами кредитний договір є споживчим. Доводи позичальника з посиланням на положення п. 4.4 кредитного договору про припинення договору через 90 днів з моменту невиконання зобов`язань позичальником є необгрунтованими, оскільки за споживчим кредитом права споживача гарантуються законом незалежно від умов договору. Більше того, звертаючись до банку зі заявою про реструктуризацію від 20.12.2018, [PERSON] зазначила, що претензій до банку немає. 20.12.2018 сторони уклали додаткову угоди до кредитного договору, згідно з якою вся сума заборгованості по тілу та відсотках підлягала реструктуризації, для чого її слід було перевести в строкову заборгованість, що можливо тільки одним шляхом, це закріплення її як суми основного боргу (тіла кредиту), однак, з 20.12.2018 відсоткова ставка за користування таким кредитом встановлена в розмірі 0.01 % річних. Підписавши умови реструктуризації у формі додаткової угоди від 20.12.2018, де було відображено фактичну суму боргу в розмірі 47 734,15 дол. США, позичальниця погодилась на такі умови подальшого виконання своїх зобов`язань, та підтвердила свої зобов`язання перед банком. В даному випадку позичальниця фактично отримала такі кошти в процесі реструктуризації заборгованості по тілу та відсотках в єдину заборгованість по тілу кредиту, що дало змогу погодити умови реструктуризації шляхом переведення всієї суми боргу в строкову заборгованість із новим графіком погашення боргу. Як вбачається із розрахунку заборгованості, починаючи з 23.03.2020 за кредитним договором виникла прострочена заборгованість, що свідчить про те, що позичальником не дотримуються умови додаткової угоди від 20.12.2018, у зв`язку із чим, починаючи з 21.12.2022, кредитор змінив відсоткову ставку за кредитом до рівня, який був встановлений до укладення такої додаткової угоди. Зважаючи на викладене, умови додаткової угоди враховували інтереси обох сторін, та мали за мету врегулювання проблемної (простроченої) заборгованості на засадах взаємних поступок. Обставини, наведені вище, свідчать про наявність волі позичальника на укладення спірного правочину, обізнаність щодо змісту зобов`язань, суми боргу, наслідків укладення угоди, та про відсутність умислу в діях відповідачки. Факт обману позивача не доведено, як не доведено, що відповідач повідомляв інформацію, яка не відповідає дійсності, або замовчував обставини, що мали істотне значення для укладення правочину, [PERSON] сама була ініціатором його укладення. Представник [PERSON] адвокат Долинка О.А. подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив наступне щодо первісного позову. Позивачем нарахована відповідачці заборгованість за кредитом у загальній сумі 39 482,05 доларів США, до складу якої входить 36 925,29 доларів США заборгованості за кредитом і 2556,76 доларів США заборгованості за відсотками. Але такі нарахування не відповідають дійсним обставинам справи і правовідносинам сторін. Матеріалами справи підтверджується, що у даній справі наданий розрахунок заборгованості, початковою датою якого є 20.12.2018. Відповідно до цього розрахунку (таблиця "Не отримані доходи (відсотки нараховані на строкову заборгованість)") - станом на 20.12.2018 борг становить 47 734,15 доларів США та в подальшому відповідачкою здійснені платежі на загальну суму 7715,77 доларів США. Також відповідно до розрахунку (таблиця "Не отримані доходи (відсотки нараховані на прострочену заборгованість)") відповідачка здійснила платежі на загальну суму 3 093,09 доларів США. Отже, за період з 21.01.2019 по 20.02.2021 відповідачка сплатила позивачу 10 808,86 доларів США. Про нарахування за кредитом і стан розрахунків до 20.12.2018 позивач у справі № 345/5776/23 не зазначає нічого, документи з цього приводу ним не надані. Однак, у провадженні Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області перебувала справа №345/899/17-ц за позовом АТ "Укрсоцбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту №23-22/345ж від 23.05.2007. У межах даної справи представником банку подавалась заява про уточнення (зменшення) розміру позовних вимог від 14.12.2018, до якої долучений розрахунок заборгованості за кредитом за період з 24.05.2007 по 26.11.2018. Як вбачається із цього розрахунку, з моменту отримання кредиту 24.05.2007 платежі на регулярній основі (щомісячно) відповідно до умов договору кредиту відповідачка здійснювала до 05.12.2008, коли був здійснений останній платіж у розмірі 110,01 доларів США. Наступна оплата здійснена нею лише 14.10.2009 в сумі 179,09 доларів США. Тобто, у період з 21.01.2009 (з дня прострочення внесення чергового платежу за кредитом) по 14.10.2009 мало місце невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором протягом більше 8 місяців, а точніше - 238 днів. У первісній редакції Договору кредиту №23-22/345Ж від 23.05.2007 міститься пункт 4.5., відповідно до якого сторони домовились, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.7., 3.3.8. цього Договору, протягом більше 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). З урахуванням приписів пункту 4.5. первісної редакції договору кредиту №23-22/345ж від 23.05.2007 і факт порушення відповідачкою своїх зобов`язань за договором, то строк кредитування у даному випадку сплив, починаючи від 21.01.2009 через 60 днів - 18.04.2009. В подальшому, як вже зазначалось, договором про внесення змін №3 від 15 жовтня 2014 Договір кредиту №23-22/345ж від 23.05.2007 викладений у новій редакції, у якому міститься пункт 4.4. наступного змісту: "У разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.7., 3.3.8. цього договору, протягом більше 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню)". Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком у справі №345/899/17-ц, останній платіж за кредитом у період до 26.11.2018 здійснений відповідачкою 10.12.2014 в сумі 100,00 доларів США. Отже, на підставі пункту 4.4. Договору кредиту №23-22/345ж у редакції від 15.10.2014 строк кредитування сплив 01 травня 2015 року (розраховано від наступного дня з дати невнесення чергового платежу 21.01.2015 - січень 11 днів + лютий 28 днів + березень 31 день + квітень 30 днів = 90 днів). Так як строк кредитування сплив 01.05.2015, то з цього дня і припинилось право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитом. На момент спливу строку кредитування заборгованість за тілом кредиту становила 26925,97 доларів США. Вище вже зазначено, що за період з 21.01.2019 по 20.02.2021 відповідачка сплатила позивачу 10 808,86 доларів США. Однак, позивач не відобразив у наданому у цій справі розрахунку заборгованості, що 20.12.2018 відповідачка сплатила йому 14 992,00 долари США. Із наведеного вбачається наступне: строк кредитування сплив 01 травня 2015 року; на момент спливу строку кредитування заборгованість за основною сумою боргу становила 26 925,97 доларів США; у період з 20.12.2018 по 20.02.2021 (дата останньої платежу) відповідачкою здійснені оплати коштів в рахунок погашення заборгованості по отриманому кредиту на загальну суму 25 800,86 доларів США; з урахуванням дати спливу строку кредитування і суми заборгованості за кредитом та здійснених платежів, залишок заборгованості відповідачки становить 1125,11 доларів США. Щодо зустрічного позову про визнання недійсною додаткової угоди. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості у справі №345/5776/23 вбачається, що з 21.12.2022 відсотки ним нараховувались за ставкою 12,70% річних на всю суму, вказану у п.2 додаткової угоди. Якщо вважати цю додаткову угоду правомірною і чинною, то, окрім самого отриманого кредиту, відсотки позивач нараховував на нараховані ним же відсотки за користування кредитом, що не відповідає жодній нормі чинного законодавства. Наведене доводить, що саме по собі нарахування процентів на нараховані проценти за договором кредиту є неможливим. Позивач також покликається на факт звернення відповідача зі заявою про реструктуризацію боргу, що і стало підставою для підписання спірної додаткової угоди. Однак, це звернення вказує лише на те, що нею на той момент усвідомлювався факт наявності невиконаних зобов`язань та був спрямований погодження умов їх виконання. Розраховуючи на добросовісність, сумлінність і чесність банку, нею підписана спірна додаткова угода та в подальшому здійснювались платежі на користь банку. Разом з цим, дійсні обставини справи і вищевикладене доводять, що умови додаткової угоди не відповідають реальним обставинам, які існували на момент її підписання - зі сторони банку вчинені усі дії для набуття максимальної і неправомірної фінансової вигоди від позичальника (відповідачки) як споживача банківських послуг, банком не наданий дійсний і реальний розрахунок заборгованості за кредитом з урахуванням умов кредитного договору, зокрема і найголовніше, опираючись на положення п.4.4. договору кредиту №23-22/345ж у редакції від 15.10.2014. Так, всупереч дійсності, приховуючи реальний стан розрахунків за кредитом, усвідомлюючи факт припинення договірних відносин по кредиту з 01.05.2015 позивач спонукав відповідача на підписання спірної додаткової угоди. Дійсні обставини справи, враховуючи також і вищевикладене, вказують на введення в оману відповідача. Представник АТ «Сенс Банк» адвокат Матвійчука М.З. у судовому засіданні підтримав первісні позовні вимоги та просив суд їх задоволити, а у задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити, послаючись на викладені вище обставини. Крім того, просив застосувати до зустрічної позовної заяви строки позовної давності. Щодо застосування строку позовної давності до первісного позову заперечував, посилаючись на те, що він неодноразово переривався, відповідачка неодноразово здійснювала часткову оплату за кредитом, укладала додаткові угоди, визнавала факт дійсності кредитного договору та додаткових угод. Представник [PERSON] адвокат Долинка О.А. у судовому засіданні підтримав вимоги зустрічної позовної заяви про просив її задоволити, а первісну позовну заяву визнав на суму 1125,11 доларів США. В той же час просив застосувати строк позовної давності до первісного позову, оскільки строк виконання сплив ще 01.05.2015. Щодо застосування строку позовної давності до зустрічного позову, то зазначив, що оскільки був введений карантин, а в подальшому воєнний стан, то трок позовної давності за зустрічним позовом не сплив станом на день звернення до суду. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 10.11.2023 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження, встановлено відповідачці строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 28.11.2023 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду. 09.01.2024 позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за договором кредиту № 23-22/345ж від 23.05.2007, яка станом на 05.07.2023 складається з: 36925 (тридцяти шести тисяч дев`ятсот двадцяти п`яти) доларів США 29 центів заборгованості за кредитом, 2818 (двох тисяч вісімсот вісімнадцяти) доларів США 11 центів заборгованості за відсотками, а також 21712 (двадцять одну тисячу сімсот дванадцять) гривень 78 копійок судового збору. 25.03.2024 представник відповідачки адвокат Долинка О. подав до суду заяву про перегляд заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.01.2024. Ухвалою суду від 03.04.2024 заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 18.04.2024 представник [PERSON] адвокат Долинка О.А. подав до суду зустрічну позовну заяву (т. 1 а.с. 123-156). 18.04.2024 представник [PERSON] адвокат Долинка О.А. подав до суду відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 162-171). 21.05.2024 представник АТ «Сенс Банк» подав до суду заяву про зменшення позовних вимог (т. 1 а.с. 177-194). 21.05.2024 представник [PERSON] адвокат Долинка О.А. подав до суду заяву про долучення доказів (т. 1 а.с. 195-213) 21.05.2024 представник АТ «Сенс Банк подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву (т. 1 а.с. 213-232). Ухвалою суду від 04.06.2024 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду. 05.09.2024 представник [PERSON] адвокат Долинка О.А. подав до суду додаткові пояснення (т. 2 а.с. 1-54). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: 23.05.2007 між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 23-22/345ж, за умовами якого банк надав відповідачці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання з кінцевим строком погашення до 22.05.2032 грошові кошти у сумі 33250,00 доларів США зі сплатою 12,70 % річних на наступні цілі: купівля житлового будинку (т. 1 а.с. 5-9, 132-136). Згідно зі заявою про видачу готівки № 49-020 від 24.05.2007 [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 33250,00 доларів США, що на дату видачі було еквівалентно 167912,00 грн. (т. 1 а.с. 62). 20.10.2008 між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк» була укладена додаткова угода № 1 про внесення змін до договору № 23-22/345ж від 23.05.2007, відповідно до умов якої з 20.10.2008 встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 14,00% (т. 1 а.с. 10, 137). 15.10.2014 [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» уклали додаткову угоду № 2, відповідно до якої позичальник мав право здійснити одноразовий платіж у розмірі 830,00 доларів США, який на підставі її заяви повністю спрямовувався на погашення основної заборгованості за кредитом. Строк дії додаткової угоди №2 визначений сторонами до 30.09.2015 (т. 1 а.с. 138-139). Договором про внесення змін № 3 від 15 жовтня 2014 року укладений між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» договір кредиту №23-22/345Ж від 23.05.2007 викладений у новій редакції (т. 1 а.с. 140-150). Відповідно до п.1.1. нової редакції договору кредиту №23-22/345Ж від 23.05.2007 за використання кредитних коштів в сумі 33 250,00 доларів США. Позичальник мав сплачувати 12,70% річних. Порядок погашення і графік внесення платежів залишився незмінним. Пунктом 4.4. нової редакції Договору кредиту №23-22/345Ж від 23.05.2007 року сторони погодили, що у разі невиконання (неналежного) виконання позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк кредитування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Вимогою про усунення порушень від 25.02.2017 за вих. № 1261/17 ПАТ «Укрсоцбанк»вимагав від відповідачки у тридцятиденний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховану неустойку (т. 1 а.с. 155). Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем 17.05.2017 було вчинено виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за №8846), яким звернуто стягнення на іпотечне майно, яким забезпечені зобов`язання за Договором кредиту № 23/22/345ж від 23.05.2007 (т. 1 а.с. 98). Вимогою про усунення порушень від 10.01.2018 за вих.№USB/365 ПАТ «Укрсоцбанк»вимагав від відповідачки у тридцятиденний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховану неустойку (т. 1 а.с. 154). Відповідно до заяви [PERSON] до голови правління АТ «Укрсоцбанк» від 20.12.2018 вона зазначила, що станом на 20.12.2018 її фінансовий стан вкрай тяжкий і вона не має активів для погашення заборгованості за договором № 23-22/345ж від 23.05.2007, а тому просить розглянути питання щодо врегулювання її кредитної заборгованості будь-яким чином на розсуд АТ «Укрсоцбанк». Претензій до банку не має (т. 1 а.с. 63). 20.12.2018 між [PERSON] та АТ «Укрсоцбанк» укладено додаткову угоду до договору кредиту № 23-22/345ж від 23.05.2007, згідно з якою сторони домовилися встановити з 20.12.2018 фіксовану процентну ставку за користування кредитом у розмірі 0,01 % (п. 1). Згідно п. 2 додаткової угоди станом на дату укладання цієї угоди загальна сума заборгованості позичальника за договором складає 47734,15 доларів США. Пунктом 3 додаткової угоди було погоджено сторонами порядок погашення заборгованості в розмірі 25 008,00 дол. США, до 20.12.2022, шляхом сплати щомісячних платежів в розмірі 521 дол. США, і у випадку дотримання таких зобов`язань, залишок заборгованості підлягав прощенню згідно п. 5 Додаткової угоди. Відповідно до п. 4 додаткової угоди сторони погодили, що у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником умов п. 3 додаткової угоди, ця додаткова угода втрачає свою чинність і виконання позичальником умов договору повинно здійснюватися у порядку та на умовах, передбачених договором без врахування умов цієї додаткової угоди (т. 1 а.с. 64-65, 152-153). Відповідно до клопотання [PERSON] про закриття провадження в справі № 345/899/17-ц за первісним позовом АПТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості, вона зазначила про факт здійснення сплати 20.12.2018 коштів в сумі 14992,00 долари США в рахунок погашення боргу за договором № 23-22/345Ж від 23.05.2007 (т. 2 а.с. 42-43). Відповідно до квитанції № FJB1835235200075 від 20.12.2018 [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» сплатила 14 992,00 доларів США. Призначення платежу - "на погашення кредиту", номер рахунку - [NUMBER] (т. 2 а.с. 23). Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.12.2018 у справі № 345/899/17 за позовом АТ "УКРСОЦБАНК" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом залишено без розгляду на підставі заяви позивача (т. 1 а.с. 100-101). 27.12.2018 ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області у справі № 345/1365/18 за позовом АТ"УКРСОЦБАНК"до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки залишений без розгляду на підставі заяви позивача. Те, що судом у справі №345/1365/18 розглядався спір, який виник саме з Договору кредиту № 23/22/345ж від 23.05.2007 підтверджується постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25.10.2018 (т. 1 а.с. 103-105). Відповідно до розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором № 23-22/345ж від 23.05.2007 станом на 05.07.2023 остання має заборгованість за кредитом у розмірі 36925,29 дол. США та заборгованість за відсотками у розмірі 2818,11 дол. США (т. 1 а.с. 11-13). 07.07.2023 позивачем на адресу відповідачки направлялась вимога про усунення порушень, згідно з якою банк вимагає від позичальника у шістдесятиденний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом (т. 1 а.с. 14, 15). Оцінка суду: суд, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, дійшов до наступних висновків. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що норма абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосована лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку, на який надавалась позика, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Подібний правовий висновок викладений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Судом встановлено, що 23.05.2007 між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», найменування якого змінено на АТ «Сенс Банк», та [PERSON] було укладено договір кредиту № 23-22/345ж, за умовами якого банк надав відповідачці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання з кінцевим строком погашення до 22.05.2032 грошові кошти у сумі 33250,00 доларів США зі сплатою 12,70 % річних на наступні цілі: купівля житлового будинку, з кінцевим терміном повернення основної суми заборгованості до 22.05.2032. Згідно з п.п. 1.1.1 договору кредит термін погашення основної суми заборгованості - 20 число кожного місяця у розмірі 110,84 доларів США протягом строку кредитування починаючи з 20 червня 2007 року до 20 травня 2032 року. Пунктом 4.5 договору сторони погодили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов?язків, визначених п. п. 3.3.7., 3.3.8. цього Договору, протягом більше, ніж 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, Позичальник зобов?язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Відповідно до підпункту 3.3.8 договору позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку визначеному п. 1.1 цього договору. 20.10.2008 між [PERSON] та АКБ СК «Укрсоцбанк» була укладена додаткова угода № 1 про внесення змін до договору кредиту № 23-22/345ж від 23.05.2007, відповідно до умов якої з 20.10.2008 встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 14,00%. Інші умови договору залишаються незмінними і сторони підтверджують за ними свої зобов`язання. В подальшому, а саме: 15.10.2014 [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» уклали договір про внесення змін № 2 до договору кредиту № 23-22/345ж від 23.05.2007, відповідно до якого позичальниця, зокрема, мала право здійснити одноразовий платіж у розмірі 830,00 доларів США, який на підставі її заяви повністю спрямовувався на погашення основної заборгованості за кредитом. Строк дії додаткової угоди № 2 визначений сторонами до 30.09.2015. Договором про внесення змін № 3 від 15 жовтня 2014 року визначено, що у з`язку з переходом кредитора на нове програмне обслуговування в ІБС «Flex Cube» сторони дійшли згоди договір кредиту № 23-22/345Ж від 23.05.2007 викласти у новій редакції. Відповідно до п. 1.1 нової редакції договору кредиту №23-22/345Ж від 23.05.2007 за використання кредитних коштів в сумі 33 250,00 доларів США. Позичальник мав сплачувати 12,70% річних. Порядок погашення і графік внесення платежів залишився незмінним. Пунктом 4.4 нової редакції Договору кредиту №23-22/345Ж від 23.05.2007 сторони погодили, що у разі невиконання (неналежного) виконання позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7., 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк кредитування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Відповідно до підпункту 3.3.8 договору позичальник зобов`язаний забезпечувати своєчасне та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку визначеному п.п. 1.1., 2.4., 3.3.14 цього договору. Підпункт 1.1.1 залишився без змін відповідно до редакції договору кредиту від 23.05.2007. З аналізу змісту пункту 4.5 кредитного договору в первісній редакції від 23.05.2007 та та пункту 4.4 кредитного договору в новій редакції згідно з договором про внесення змін № 3 від 15 жовтня 2014 року встановлено, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальниці прострочення з погашення заборгованості. Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальницею своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто, зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальниці прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальниці про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Такий висновок виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19). При цьому Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вважала, що наявні підстави для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі 756/11460/15-ц (провадження N 61-18170св18) та від 05 лютого 2020 року у справі N 534/711/16-ц (провадження N 61-11080св19) про те, що обумовлена в пункті 9.2 кредитного договору зміна строку виконання основного зобов`язання можлива лише за наявності одночасно двох умов: виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості та письмове повідомлення його банком про припинення строку користування кредитом. Аналогічного висновку приходить суд у даній справі та вважає необгрунтованими на недоведеними твердження представника позивача-відповідача про те, що обумовлена в пункті 4.5 кредитного договору в первісній редакції від 23.05.2007 та пункті 4.4 кредитного договору в новій редакції згідно з договором про внесення змін № 3 від 15 жовтня 2014 року зміна строку виконання основного зобов`язання можлива лише за наявності одночасно двох умов: виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості та письмове повідомлення його банком про припинення строку користування кредитом, оскільки вважає даний пункт як підставу для автоматичної зміни строку виконання основного зобов`язання, яка не залежить від волевиявлення однієї зі сторін, як вже мотивовано вище. Також суд не погоджується з твердженням представника позивача-відповідача, що застосування даного пункту договору (п. 4.4) без врахування інших пунктів договору щодо права банку направити вимогу про дострокове поврнення кредиту (п. 3.2 п.п. 3.2.3 та п. 3.3 п.п. 3.3.14), оскільки з аналізу цих та інших пуктів, на які містяться посилання, вбачається, що сторони у договорі обумовили декілька самостійних способів, підстав та порядків дострокового повернення кредиту. Як зазначає представник [PERSON] у додаткових поясненням у справі (т. 2 а.с. 9) та стверджував в судовому засіданні з моменту отримання кредиту 24.05.2007 відповідачка здійснювала платежі на регулярній основі (щомісячно) відповідно до умов договору кредиту до 05.12.2008, коли був здійснений останній платіж у розмірі 110,01 доларів США. Наступна оплата здійснена нею лише 14.10.2009 в сумі 179,09 доларів США. Тобто, у період з 21.01.2009 (з дня прострочення внесення чергового платежу за кредитом) по 14.10.2009 мало місце невиконання позичальницею зобов`язань за кредитним договором протягом більше 8 місяців, а точніше - 238 днів. З урахуванням приписів пункту 4.5 первісної редакції договору кредиту № 23-22/345ж від 23.05.2007 і факт порушення відповідачкою своїх зобов`язань за договором, то строк кредитування у даному випадку сплив починаючи від 21.01.2009 через 60 днів - 18.04.2009. Однак, суд звертає увагу, що з наданого розрахунку заборгованості за кредитом (таблиця погашення нарахованих відсотків) (т. 2 а.с. 49-50) [PERSON] було сплачено відсотків у розмірах, зокрема, 06.10.2008 - 324,17 долари США, 24.10.2008 - 356,35 доларів США, 05.12.2008 - 356,99 доларів США, 05.02.2009 - 341,20 долар США, 08.05.2009 - 50,00 доларів США, 10.06.2009 - 520,00 доларів США, 24.06.2009 - 440,00 доларів США, 15.07.2009 - 94,39 долари США, 09.09.2009 - 1616,54 доларів США, 23.09.2009 - 320,00 доларів США. Таким чином, враховуючи, внесення позичальницею вказаних платежів нею не було порушено всіх покладених обов`язків, зокрема, щодо погашення нарахованих процентів у відповідності до п.п. 3.3.8 і, як наслідок, зазначена обставина виключала застосування пункту 4.5 договору кредиту в первісній редакції щодо спливу строк кредитування - 18.04.2009, як про те зазначає представник [PERSON] . За визначенням пункту 4.4 кредитного договору новій редакції згідно з договором про внесення змін № 3 від 15 жовтня 2014 року строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, у разі невиконання (неналежного) виконання позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7., 3.3.8 цього договору. Водночас, згідно з поясненнями представника [PERSON] останній платіж на виконання умов кредитного договору в період до 26.11.2018 було здійснено 10.12.2014 в сумі 100,00 доларів США, що підтверджується долученим до матеріалів справи розрахунком вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості у період до 26.11.2018 (т. 2 а.с. 46-50). При цьому він вказує, що на підставі пункту 4.4. договору кредиту № 23-22/345ж у редакції від 15.10.2014 строк кредитування сплив 01 травня 2015 року внаслідок невиконання позичальницею обов`язків, визначених п.п. 3.3.7., 3.3.8 договору протягом більше ніж 90 днів, тобто змінився строк виконання зобов`язання та з цієї дати настав строк дострокового повернення кредиту у повному обсязі. Суд погоджується з твердженнями представника [PERSON] в частині зміни строку кредитування та початку його розрахунку від наступного дня з дати невнесення чергового платежу - 21.01.2015, однак, вважає, що останній помилково визначив те, що строк кредитування сплив 01 травня 2015 року, оскільки вірною датою буде 21.04.2015 (розраховано від наступного дня з дати невнесення чергового платежу 21.01.2015, зокрема, січень 11 днів + лютий 28 днів + березень 31 день + квітень 20 днів = 90 днів). Оскільки строк кредитування сплив 21.04.2015, то з цього дня і припинилось право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитом. Не застосовувати п. 4.4 кредитного договору редакції від 15 жовтня 2014 року станом на 21.04.2015 у сторін не було підстав, а також відстуні такі підстави в суду, виходячи з викладених вище мотивів. Також варто зазначити, що безпідставними є твердження представника позивача-відповідача про те, що положення п. 4.4 кредитного договору про припинення договору через 90 днів з моменту невиконання зобов`язань позичальником не можна застосовувати, оскільки за споживчим кредитом права споживача гарантуються законом незалежно від умов договору, оскільки Закон України "Про споживче кредитування" набрав чинності 10.06.2017, тобто після настання підстав для застосування п. 4.4 кредитного договору - 21.04.2015. На момент спливу строку кредитування, враховуючи відсутність платежів зі сторони [PERSON] на погашення заборгованості після 10.12.2014, та беручи до уваги таблицю заборгованості станом на 26.11.2018 (т. 2 а.с. 50), заборгованість за тілом кредиту складала 26 925,97 доларів США, що не заперечується сторонами. Водночас, згідно з вказаною таблицею заборгованості станом на 26.11.2018 у [PERSON] була наявна заборгованість зі сплати процентів у розмірі 28 246,39 доларів США. Таким чином з розрахунку вбачається, що, незважаючи на те, що строк кредитування сплив 21.04.2015 відповідно до п. 4.4 кредитного договору в редакції від 15 жовтня 2014 року, банк продовжував нараховувати проценти після цієї дати. А тому, у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, які були нараховані банком після закінчення строку кредитування (21.04.2015), необхідно відмовити за їх необгрутованістю, оскільки таке право кредитодавця припинилося після зміни строку виконання зобов`язань на підставі пункту 4.4. договору кредиту № 23-22/345ж у редакції від 15.10.2014. При цьому, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом (строкова заборгованість) (т. 2 а.с. 46-47) [PERSON] за період з 21.04.2015 до 20.03.2017 було нараховано відсотків на загальну суму 5311,22 доларів США (240,47 доларів США + 263,22 долари США + 222,24 долари США + 244,84 долари США + 251,49 долар США+ 226,78 доларів США + 256,77 доларів США + 224,51 доларів США + 231,08 долар США+ 252,90 долари США + 213,49 доларів США + 227,56 доларів США + 241,48 долар США + 225,22 доларів США + 216,58 доларів США + 245,16 доларів США + 214,31 доларів США + 220,53 доларів США + 233,98 долари США + 210,91 доларів США + 238,71 доларів США + 208,64 доларів США + 200,35 доларів США). Крім того, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом (прострочена заборгованість) (т. 2 а.с. 47-49) [PERSON] за період з 21.04.2015 до 20.03.2017 було нараховано відсотків на загальну суму 1337,98 доларів США (44,50 долари США + 50,24 доларів США + 43,72 долари США + 49,62 доларів США + 52,47 долари США + 48,69 доларів США + 56,69 доларів США + 50,95 доларів США + 53,88 долари США + 60,56 доларів США + 52,48 долари США + 57,40 доларів США + 62,48 долари США + 59,75 доларів США + 58,89 доларів США + 68,30 доларів США + 61,16 долар США + 64,44 долари США + 69,99 доларів США + 64,56 долари США + 74,76 долари США + 66,83 доларів США + 65,62 доларів США). Таким чином, станом на день спливу строку кредитування, а саме: 21.04.2015 у [PERSON] була наявна заборгованість зі слати процентів у загальній сумі 21 597,19 доларів США (28 246,39 доларів США (загальна сума заборгованості станом на 21.11.2018) - 5311,22 доларів США (нараховані відсотки з 21.04.2015 до 21.11.2018 згідно зі строковою заборгованістю) - 1337,98 доларів США (нараховані відсотки з 21.04.2015 до 21.11.2018 згідно з простроченою заборгованістю)). Відповідно до розрахунку вимог банку (таблиця «Не отримані доходи (відсотки нараховані на строкову заборгованість)») (т. 1 а.с. 11) [PERSON] здійснила платежі на загальну суму 7715,77 доларів США, а саме: 21.01.2019 - 520,58 доларів США, 20.02.2019 - 520,61 доларів США, 20.03.2019 - 520,64 доларів США, 22.04.2019 - 520,58 доларів США, 20.05.2019 - 520,64 доларів США, 25.06.2019 - 520,61 доларів США, 22.07.2019 - 744,63 долари США, 20.08.2019 - 423,89 долари США, 20.09.2019 - 423,90 долари США, 21.10.2019 - 801,10 долар США, 20.11.2019 - 549,64 доларів США, 20.12.2019 - 549,65 доларів США, 20.01.2020 - 549,65 доларів США та 20.02.2020 - 549,65 доларів США. Також відповідно до розрахунку вимог банку (таблиця «Не отримані доходи (відсотки нараховані на прострочену заборгованість)») (т. 1 а.с. 11-12) [PERSON] здійснила платежі на загальну суму 3 093,09 долари США, а саме: 25.08.2020 - 297,98 доларів США, 25.09.2020 - 299,66 доларів США, 26.10.2020 - 399,67 доларів США, 27.11.2020 - 299,66 доларів США, 26.01.2021 - 199,34 доларів США, 25.03.2021 - 199,36 доларів США, 25.06.2021 - 399,02 доларів США, 26.07.2021 - 299,68 доларів США, 28.10.2021 - 199,04 доларів США, 29.10.2021 - 299,99 доларів США та 24.11.2021 - 199,69 доларів США. Крім того, згідно з таблицею погашення нарахованих відсотків [PERSON] здійснила платежі за період з 20.12.2018 по 24.11.2021 на загальну суму 12,14 доларів США (т.1 а.с. 12-13). Отже, за період з 20.12.2018 по 24.11.2021 [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 23-22/345ж від 23.05.2007 сплатила АТ «Сенс Банк» 10 821,00 долар США (7715,77 доларів США + 3 093,09 долари США + 12,14 доларів США). Відповідно до квитанції № FJB1835235200075 від 20.12.2018 [PERSON] на користь ПАТ "Укрсоцбанк" сплатила 14 992,00 долари США, призначення платежу - на погашення кредиту (т. 2 а.с. 23). Хоча у призначенні платежу не зазначений номер і дата кредитного договору, на виконання якого здійснений платіж, але цільове спрямування коштів на погашення кредиту саме за договором № 23-22/345ж доводиться тим, що кошти спрямовані на рахунок № [NUMBER] , який зазначений у спірному кредитному договорі в редакції договору про внесення змін № 3 від 15.10.2014 (підпункт 1.1.2., пункт 2.1., підпункти 2.4.2., 2.4.3) (т. 1 а.с. 140-150), а також не заперечувався даний факт сторонами в судовому засіданні. Таким чином, у період з 20.12.2018 по 24.11.2021 (дата останнього платежу) [PERSON] здійснені оплати коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитом на загальну суму 25 813,00 доларів США (10 821,00 долар США + 14 992,00 долари США). Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Згідно з п. 2.5 спірного кредитного договору в первісні редакції у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених процентів за його використання, кошти в першу чергу направляються на сплату прострочених процентів за його використання. Відповідно до 2.6 спірного кредитного договору в редакції договору про внесення змін № 3 від 15.10.2014 погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється, з урахуванням положень п.п. 1.1.3 цього договору в наступній черговості: прострочена заборгованість за нарахованими процентами; прострочена заборгованість за комісіями; прострочена заборгованість за кредитом; строкова заборгованість за нарахованими процентами: строкова заборгованість за комісіями; строкова заборгованість за кредитом; пеня за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів; штрафні санкції. Таким чином, суд відносить здійснення оплати [PERSON] заборгованості на загальну суму 25 813,00 доларів США в першу чергу в погашення суми несплачених відсотків, а тому, враховуючи, що вказана сума перевищує розмір відсотків, який був у неї наявний станом на 21.04.2015 (21 597,19 доларів США), в задоволені первісної позовної вимоги щодо стягнення відсотків необхідно відмовити у зв`язку з їх погашенням позичальницею в повному обсязі і як наслідок необгрунтованістю. При цьому, станом на 21.04.2014 у [PERSON] залишилося непогашене тіло кредиту у розмір 22 710,16 доларів США (26 925,97 доларів США - (25 813,00 доларів США - 21597,19 доларів США). А тому первісні позовні вимоги є частково обгрутованими, зокрема, в розмірі 22 710,16 доларів США заборгованості за тілом кредиту. Щодо застосування строків позовної давності відносно вимог первісної позовної заяви. У додаткових поясненнях у справі (т. 2 а.с. 210) представник [PERSON] просить застосувати строки позовної давності до позовних вимог АТ «Сенс Банк». Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129). Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19). Як встановлено судом, кредитний договір у даному випадку припинив дію 21.04.2015, водночас, наступний платіж в рахунок погашення наявної заборгованості [PERSON] було здійснено 20.12.2018 у розмірі 0,01 долар США (Таблиця нарахованих відсотків) (т. 1 а.с. 12), тобто, поза межами строку позовної давності тривалістю три роки (стаття 257 ЦК України), який сплинув 21.04.2018. При цьому, суд звертає увагу, що тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 № 648/3491/15-ц. Крім того, в межах строку позовної давності, 17.05.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем вчинений виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за №8846), яким звернуто стягнення на іпотечне майно, яким забезпечені зобов`язання за Договором кредиту №23/22/345ж від 23.05.2007 (т. 1 а.с. 98). Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.10.2018 у справі № 345/4195/17, яке набрало законної сили 15.11.2018, вказаний виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню. Однак, вчинення виконавчого напису нотаріуса після виникнення у кредитора права на відповідний позов не перериває позовну давність і не зупиняє її перебігу, а визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності за позовом про стягнення заборгованості та не зумовлює початок її перебігу. Такий висновок виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 березня 2023 року по справі № 554/9126/20. Крім того, предметом вказаного виконавчого напису було звернення стягнення на іпотечне майно, а не на суму заборгованості за спірним кредитним договором, що є предметом первісної позовної заяви. Також в межах строку позовної давності, АТ «УКРСОЦБАНК» зверталося до [PERSON] з позовною заявою про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.12.2018 у справі № 345/899/17 за позовом АТ «УКРСОЦБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом залишено без розгляду на підставі заяви позивача. При цьому суд звертає увагу, що залишення позову без розгляду не перериває перебігу позовної давності. Водночас сам по собі факт порушення провадження у суді може бути визнаний поважною причиною пропуску строку звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19) Крім того, 27.12.2018 ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області у справі № 345/1365/18 за позовом АТ "УКРСОЦБАНК" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки залишений без розгляду на підставі заяви позивача. Однак, переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (постанова Велика Палата Верховного Суду від 14 червня 2023 року по справі № 755/13805/16-ц). АТ «Сенс Банк» не надано жодних належних доказів, які б вказували на те, що позовну давність на звернення до суду з вказаними позовними вимогами пропущено з поважних причин, як і не надано доказів того, що перебіг строку позовної давності переривався. З огляду на викладене, встановивши, що кредитний договір у даному випадку припинив дію 21.04.2015, проте АТ "УКРСОЦБАНК" звернулося до суду із цим позовом тільки 07.11.2023, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 22 710,16 доларів США у зв`язку зі спливом позовної давності. Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму) (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 по справі № 914/3224/16 (12-128гс19)). Суд відмовляє представнику відповідачки-позивачки [PERSON] у прийнятті визнання позову на суму 1212,11 доларів США, оскільки це суперечить закону, у зв`язку з тим, що суд прийшов до переконання, що слід застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та відмовити в задоволенні частини позовних вимог, які є обґрунтованими, на підставі спливу строку позовної давності. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості необхідно відмовити у повному обсязі. Щодо зустрічної позовної заяви, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття "добросовісність" ототожнюється із поняттям "безвинність" і навпаки, "недобросовісність" із "виною". Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі№ 6-2766цс15 викладено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Відповідно до частин першої-четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, потреби у послугах. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Судом встановлено, що 20 грудня 2018 року між АТ "Укрсоцбанк" і [PERSON] укладена додаткова угода до договору кредиту №23/22/345ж від 23.05.2007. Відповідно до пункту 1 цієї додаткової угоди її підписанням сторони з метою врегулювання відносин, що склалися між сторонами на підставі договору, погоджуються змінити діючий порядок виконання позичальником зобов?язань щодо повернення заборгованості за договором застосувавши до відносин, що склалися між позичальником та банком на підставі договору, схему повернення заборгованості відповідно до продукту «Debt settlement», у зв?язку з чим сторони домовились встановити з 20 грудня 2018 року фіксовану процентну ставку за користування кредитом у розмірі 0,01 % (нуль цілих та одна сота відсотка) річних. У пункті 2 додаткової угоди зазначено, що станом на дату укладення цієї додаткової угоди загальна сума заборгованості позичальника за договором складає 47 734,15 дол. США, що за офіційно встановленим курсом НБУ на дату укладання цієї додаткової угоди становить 1 323 047,72 грн. Згідно з пунктом 3 додаткової угоди сторони домовились, що з дати укладення цієї додаткової угоди позичальник здійснює повернення частини заборгованості за договором в розмірі 25 008,00 дол. США, шляхом внесення рівних щомісячних платежів у розмірі 521,00 доларів США. Пунктом 4 додаткової угоди встановлено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником умов пункту 3 цієї додаткової угоди, ця додаткова угода втрачає свою чинність і виконання позичальником умов договору повинно здійснюватися у порядку та на умовах, передбачених договором кредиту без врахування умов цієї додаткової угоди. Як зазначив представник АТ «Сенс Банк» 20.12.2018 сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору, згідно з якою вся сума заборгованості по тілу та відсотках підлягала реструктуризації, для чого її слід було перевести в строкову заборгованість, що можливо тільки одним шляхом, це закріплення її, як суми основного боргу (тіла кредиту), а також з 20.12.2018 відсоткова ставка за користування таким кредитом встановлена в розмірі 0.01 % річних. З огляду на викладене судом встановлено, що, уклавши спірну додаткову угоду, заборгованість по тілу кредиту та відсотках було об`єднано в єдину заборгованість по тілу кредиту в розмірі 47 734,15 дол. США. Водночас позичальниця повинна була повернути частину заборгованості за договором в розмірі 25 008,00 дол. США шляхом внесення рівних щомісячних платежів у розмірі 521,00 доларів США. Згідно з розрахунком заборгованості (т. 1 а.с. 11-12), починаючи з 23.03.2020 за кредитним договором виникла прострочена заборгованість, у зв`язку з чим з 21.12.2022 банк відповідно до п.4 додаткової угоди змінив відсоткову ставку за кредитним договором до 14,00 % річних. Такими діями банк отримав можливість з 21.12.2022 нараховувати проценти за користування кредитними коштами, яких [PERSON] фактично не отримувала, оскільки до заборгованості по тілу кредиту було додано заборгованість по відсотках. А тому, починаючи з вказаної дати фактично мало місце нарахування відсотків на суму заборгованості, частина з якої складали відсотки, що були нараховані раніше. Тобто в такий спосіб банк нараховував проценти не лише на фактично використані відповідачкою кредитні кошти, а й на проценти за користування цими коштами. Таким чином, умови оспорюваної додаткової угоди, після невиконання чи неналежного виконання позичальником умов пункту 3 цієї додаткової угоди, передбачають збільшення розміру кредитної заборгованості не шляхом реального збільшення суми кредиту, яка підлягає передачі у тимчасове користування позичальниці, а за рахунок суми нарахованих відсотків. На думку суду такі зміни до умов кредитного договору є недобросовісними маніпуляціями кредитора, направленими на непропорційне збільшення обсягу відповідальності позичальниці у разі невиконання чи неналежного нею зобов`язань за договором. Верховним Судом викладався правовий висновок щодо несправедливості умов правочину, при яких збільшення розміру невідновлювальної кредитної лінії відбувається не шляхом реального збільшення суми кредиту, а за рахунок додавання суми пені. Так, у постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 524/7790/16 констатовано, що такі зміни до умов кредитного договору є недобросовісними маніпуляціями кредитора, направленими на непропорційне збільшення обсягу відповідальності позичальника у разі невиконання ним зобов`язань за договором, а тому є недійсними. Враховуючи викладені норми права, суд доходить висновку, що умови додаткової угоди від 20 грудня 2018 року до договору кредиту № 23/22/345ж від 23.05.2007 є несправедливими та відповідно до ст. 215 ЦК України їх слід визнати недійсними. Крім того, при формуванні змісту спірної додаткової угоди і наданні її для підписання [PERSON] банк приховав факт припинення строку кредитування за договором кредиту, припинення нарахування відсотків за користування кредитними коштами ще з 21.04.2015 та відповідно самого договору кредиту № 23-22/345ж в цілому, чим поклав на неї зобов`язання, у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником умов додаткової угоди, сплатити заборгованість у розмірі 47734,15 доларів США, що перевищувало дійсну суму боргу, яка існувала на той момент. А тому, судом встановлено порушення прав [PERSON] як споживача фінансових послуг щодо недотримання банком правил добросовісності дій у цивільному обороті. Саме кредитор, як більш сильна сторона договору, будучи достеменно обізнаним із обставинами щодо зміни строку виконання зобов`язання, зобов`язаний був це враховувати та діяти добросовісно. Зокрема, кредитор повинен був виходити з відсутності підстав для підписання додаткової угоди на визначених в ній умовах до кредитного договору і врегульовувати відносини з позичальницею в інший, передбачений законом спосіб. Таких дій кредитор не вчинив, доказів доведення до [PERSON] відповідних відомостей у справі немає, а тому суд вважає, що спірна додаткова угода до кредитного договору вчинена без законних для того підстав, порушує права позивачки як споживача, є несправедливою, створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, не відповідає принципам добросовісності в цивільному обороті та чесності підприємницької практики. Ця додаткова угода без законних підстав покладає на споживача надмірний тягар і створює штучні підстави для її значної та тривалої майнової відповідальності перед банком, що завдає [PERSON] шкоди та є підставою для визнання її недійсною. Таким чином зустрічний позов слід задоволити. Щодо застосування строків позовної давності відносно вимог зустрічної позовної заяви, то суд зазначає наступне. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторі хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненням внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України діє карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 до 30 червня 2023 року. Врахувавши, що останнім днем для звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 20 грудня 2021 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ про внесення змін до деяких законодавчих актів України, зокрема, до ЦК України, щодо продовження строків на час дії карантину, набрав чинності 2 квітня 2020 року, з огляду на встановлені з 12 березня 2020 року карантинні обмеження, які діяли на час закінчення строку позовної давності, вимоги ст. 257, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, належить зробити висновок, що позовну давність позивачем не було пропущено. Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в країні неодноразово продовжувався та триває до цього часу. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, який набрав чинність 17 березня 2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Тобто було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Продовження строків позовної давності в період дії карантину та воєнного стану є безумовним та автоматичним в силу закону. З урахуванням наведених вище положень закону необхідно дійти висновку, що зустрічний позов подано в межах строку позовної давності, оскільки на час подання позовної заяви 18.04.2024 такий строк був продовжений до закінчення дії карантину та воєнного стану, який триває на даний час. На підставі викладеного, ст. 3, 11, 203, 204, 215, 253, 254, 256, 257, 261, 264, 267, 509, 526, 530, 610, 612, 626, 627, 628, 1048, 1050 ЦК України, ст.ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 12, 141, 178, 211, 247 ЦПК України та

Outcome: approved