Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

Адвокат Юшинська І.Є. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить суд встановити факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24.08.1991 року. В обґрунтування заяви зазначено, що у 1989 році [PERSON] , яка є уродженкою Республіки Вірменія (м. Єреван), переїхала на територію сучасної України після землетрусу, який відбувся на території Вірменської РСР у грудні 1988 року. Після переїзду на територію сучасної України [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , разом зі своїм сином [PERSON] з 03.05.1989 року по 16.02.1993 року. На теперішній час заявник є громадянином Республіки Вірменія, між тим має на меті отримання громадянства України за територіальним походженням, для чого необхідно встановлення відповідного факту. У січні 2022 року заявник звертався до міграційної служби із відповідною заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням. Біляївським відділом ДМС України в Одеській області було повідомлено, що відповідно до наданих копій документів вбачається, що [PERSON] має підстави для набуття громадянства України відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Будинкові книги не передбачені жодним діючим нормативним актом в Україні, тому для набуття громадянства України [PERSON] необхідно підтвердити факт проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року), на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13.11.1991 року) у судовому порядку. [PERSON] має намір встановити його належність до громадянства України і подальшого отримання паспорту громадянина України, у зв`язку з чим, йому необхідно підтвердити в судовому порядку факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Представник заявника зазначила, що у [PERSON] наявні правові підстави для встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Вказана дата пов`язана із датою проголошення незалежності України та надає особам, що проживали на цей період на території України, право на отримання громадянства України, тому встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року необхідно заявнику для звернення до підрозділу ДМС України із заявою про оформлення громадянства України та подальшого отримання паспорта громадянина України. У зв`язку з викладеним, представник заявника звернулася до суду з вказаною заявою. Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надала до суду письмові пояснення, в яких просила заяву залишити без розгляду. При цьому пояснила, що деякі долучені\~до заяви\~фотокопії документів\~належним чином\~не завірені,\~а саме:\~державне свідоцтво\~про народження\~ [PERSON] ;\~переклад з\~вірменської мови\~на українську\~мову державного\~свідоцтва про\~народження [PERSON] ,\~ [INFO] ;\~переклад з\~вірменської мови\~на українську\~мову громадянського\~паспорту республіки\~Вірменія,\~виданого на\~ім`я [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~серії [NUMBER] ;\~домову книгу\~№1\~н.п.\~Хлібодарське,\~Біляївського району,\~Одеської області.\~Вказані незавірені\~фотокопії документів,\~долучені до\~заяви,\~викликають сумніви\~щодо їх\~походження та\~справжності.\~Заявником не\~надано копію\~громадянського паспорту\~Республіки Вірменія,\~виданого на\~ім`я [PERSON] ,\~у зв`язку\~з чим\~не являється\~можливим ідентифікувати\~особу,\~факт проживання\~на території\~України якої\~необхідно встановити.\~Крім цього,\~заявником надано\~копію довідки,\~виданої Хлібодарською\~селищною радою\~Біляївського району\~Одеської області\~№1803\~від 11.10.2019\~року,\~зі змісту\~якої вбачається,\~що [PERSON] \~мешкав у\~період часу\~з 03.05.1989\~року по\~16.02.1993\~року за\~адресою:\~ [ADDRESS] .\~Втім,\~заявником та\~його представником\~не надано\~документ,\~на підставі\~якого і\~підготовлено та\~надано згадану\~довідку,\~у зв`язку\~з чим\~остання викликає\~сумнів.\~Оглядом копій\~оригіналу аркушів\~з домової\~книги [ADDRESS] \~встановлено,\~що під\~порядковим номером\~707\~наявний запис,\~виконаний рукописним\~шляхом у\~наступних графах,\~а саме:\~у графі\~-\~«Фамилия,\~имя,\~отчество уроженец\~(республики,\~края,\~области,\~района,\~села,\~города),\~семейное положение,\~указать детей\~моложе 16\~лет,\~которьіе проживают\~с отим\~лицом» написано\~« [PERSON] г.\~Ереван,\~Арм.\~ССР [PERSON] »;\~у графі\~-\~«год и\~месяц рождения»\~зазначено «22\~февраля 1955\~г.\~сьн»;\~у графі\~«Когда и\~откуда прибыл:\~из республики,\~края,\~области,\~района,\~села,\~города.\~Если переехал\~(с\~другой улицы,\~дома)\~в самом\~городе -\~указать название\~улицы и\~№ дома)»\~вказано «г.\~Ереван,\~Арм.\~ССР,\~07.08.1984\~рожд.».\~Рукописні записи\~« [PERSON] » та\~«г.\~Ереван,\~Арм.\~ССР [PERSON] »\~виконано різними\~почерками.\~Другий аркуш\~даної домової\~книги №1,\~у якому\~зазначається «IV\~раздел.\~Лица,\~проживающие в\~квартире» порожній.\~Представник заінтересованої\~особи зазначила,\~що не\~зрозуміло звідки\~здобуто згадані\~копії оригіналу\~аркушів з\~домової книги\~ [ADDRESS] ,\~яка,\~в свою\~чергу,\~є службовим\~документом та\~призначена для\~використання посадовими\~особами,\~які здійснюють\~прописку осіб.\~Так,\~заявником та\~його представником\~не долучено\~до заяви\~будь-яких\~документів на\~підтвердження джерел\~отримання даних\~копій оригіналу\~аркушів з\~домової книги\~ [ADDRESS] .\~На копіях\~даних аркушів\~книги відсутні\~будь-які\~відмітки про\~її належне\~завірення відповідними\~службовими особами\~установи,\~у якій\~безпосередньо зберігається\~оригінал даної\~книги,\~щодо ідентичності\~інформації,\~зазначеній у\~оригіналі відповідних\~аркушів даної\~книги,\~безпосередньо інформації,\~яка міститься\~у копіях\~аркушів книги,\~які наявні\~у заявника\~та його\~представника.\~Зазначені надані\~копії аркушів\~домової книги\~ [ADDRESS] \~викликають сумніви\~та не\~можуть бути\~прийняті як\~докази у\~справі. Заявник [PERSON] не звертався до територіальних підрозділів Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області з заявою встановленого зразка, не надав до ГУ ДМС в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, отже заявник [PERSON] не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Результатом встановлення факту постійного проживання заявника [PERSON] на території України прямо впливає на набуття ним громадянства України. Провадження за заявами з питань набуття громадянства входить до повноважень ДМС України та її територіальних підрозділів, серед яких є Головне управління державної міграційної служби в Одеській області. Отже будь-які дії, спрямовані на проходження процедури набуття громадянства та/або документування паспортом громадянина України знаходяться у межі інтересів Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області. Приймаючи до уваги, що проти встановлення факту, що має юридичне значення заінтересована особа - Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області заперечує, у даному випадку наявний спір про право. Представник заінтересованої особи зазначила, що наявний спір про право [PERSON] про встановлення факту того, що він проживав на території України за станом на 24.08.1991 року, що має юридичне значення та зазначений спір повинен розглядатись в порядку позовного провадження. У судовому засіданні представник заявника - адвокат Юшинська І.Є. заяву підтримала, просила задовольнити. Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , народився [INFO] у Республіці Вірменія, м. Єреван, батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується державним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , переклад якого здійснено з вірменської мови на українську мову. [PERSON] є громадянином Республіки Вірменія, що підтверджується паспортом серії [NUMBER] , переклад якого здійснено з вірменської мови на українську мову. Згідно довідки Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області №1803 від 11.10.2019 року [PERSON] була прописана і постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , з 03.05.1989 року по 16.02.1993 року, разом з сином [PERSON] , [INFO] . Згідно копії домової книги №1 для реєстрації громадян, [PERSON] проживала разом з [PERSON] . Біляївський відділ Головного управління ДМС України в Одеській області листом №5121-54/5127.1-22 від 22.01.2022 року повідомив адвокату Юшинській І.Є. про те, що відповідно до наданих копій документів вбачається, що [PERSON] має підстави для набуття громадянства України відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Будинкові книги не передбачені жодним діючим нормативним актом в Україні, тому для набуття громадянства України [PERSON] необхідно підтвердити факт проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року), на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13.11.1991 року) у судовому порядку. Відповідно до листа державного архіву Одеської області №4951/06-20 від 09.08.2024 року, наданого на виконання ухвали суду від 01.07.2024 року, книги реєстрації громадян (домові книги, книги прописки) населених пунктів Одеської області за будь-які роки до державного архіву на зберігання не надходили. Названі книги довоєнного періоду (до 1941 року) вважаються втраченими у період окупації та воєнних дій 1941-1944 років. Документи про реєстрацію проживання у період з 1944 року по теперішній час мають зберігатися у територіальній громаді за місцем реєстрації проживання. У листі Авангардівської селищної ради №01-2376 від 22.07.2024 року, наданого на виконання ухвали суду від 01.07.2024 року, зазначено, що до складу Аванградівської селищної територіальної громади Одеської області входять населені пункти: [ADDRESS] , тощо. В облікових матеріалах, наявних у володінні Авангардівської селищної ради, станом на час отримання ухвали суду від 01.07.2024 року, інформація про проживання [PERSON] на території вищевказаних населених пунктів в період з 03.05.1989 року по 16.02.1993 року, відсутня. Враховуючи, що в запитаний період [PERSON] перебував у віці 5-9 років, додаткова перевірка наявних архівних записів у навчальних закладів, що існували в 1989-1993 роках в населених пунктах громади, також не виявила інформації про відвідування їх [PERSON] . Джерела перевірки інформації про проживання [PERSON] в період з 03.05.1989 року по 16.02.1993 року на території інших населених пунктів Одеської області в Авангардівській селищній раді відсутні. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] приїхав з матір`ю [PERSON] у 1989 році на територію України після землетрусу. Всього приїхало приблизно 120 чоловік в санаторій «Червоні зорі». Вірменська община зібралася та поїхала туди дізнатися яку допомогу можуть надати. За таких обставин свідок познайомилася з родиною [PERSON] Чоловіки не хотіли залишатися, мали намір працювати, але для роботи потрібна була реєстрація. За рішенням общини вірмени вирішили хто може надавати допомогу, у кого приватний будинок, реєструвати людей. Основна частина людей зареєструвалися в [ADDRESS] . Жінок зареєстрували, так як вони були з дітьми. Чоловіки поїхали на роботу по ремонту доріг в с. Великомихайлівка. У людей був червоний радянський паспорт на обкладинці якого червоними літерами було написано «Україна». У 1993 році повідомили, що люди після землетрусу отримують квартири. Тому сім`я заявника поїхала отримувати квартиру, але так і не отримала. Сім`я [PERSON] виїхали з території України у 1993 році. Пізніше повернулися знову, але жили без реєстрації, оскільки були громадянами Республіки Вірменія. Свідку відомо, що [PERSON] з матір`ю [PERSON] проживали на території України з 1989 року по 1993 рік. [PERSON] навчався в вірменській школі. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому\~цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України\~в порядку окремого провадження встановлюються факти, що мають юридичне значення. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч.1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про вставлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Відповідно до позиції, наведеної у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі №363/214/17-ц перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст. 315 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення юридичних фактів, у тому числі, й постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Відповідно до п. 7 розділу ІІ Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі-Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст. 3 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» (далі - Закон), громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року. Частиною 1 ст. 8 Закону передбачено, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду (п. 44 Порядку). Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до приписів ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Нормою ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Досліджуючи надані заявником на підтвердження факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року документи, судом не встановлено безумовного підтвердження тих обставин, на які посилається представник заявника у поданій до суду заяві. На підтвердження періоду постійного проживання заявника на території смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області з 03.05.1989 року по 16.02.1993 року представник заявника надала суду довідку Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області №1803, але на підставі яких документів, свідчень очевидців та ін. видано таку довідку, не зазначено і тому вказану довідку суд не приймає в якості доказу. Крім того, в матеріалах справи міститься копія домової книги №1, з якої неможливо встановити період проживання [PERSON] та [PERSON] в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області. Разом з тим, копія домової книги [ADDRESS] не може бути беззаперечним доказом проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року, оскільки у ній не вказано адресу, за якою проживали зазначені в ній особи, зокрема [PERSON] та [PERSON] . Відтак, суд дійшов висновку про те, що вищевказані докази самі по собі не є безспірними доказами на підтвердження факту постійного (безперервного) проживання [PERSON] на території України станом на 24.08.1991 року. Водночас,\~слід зазначити,\~що покази\~свідка не\~можуть бути\~покладені судом\~в основу\~прийнятого у\~справі рішення.\~ Поряд з цим, суд враховує лист Авангардівської селищної ради №01-2376 від 22.07.2024 року, в якому зазначено, що інформація про проживання [PERSON] на території населених пунктів, які входять до складу Аванградівської селищної територіальної громади Одеської області, зокрема смт. Хлібодарське, в період з 03.05.1989 року по 16.02.1993 року, відсутня. Пунктом 25 Порядку передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24.08.1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку (п.1 Порядку). Верховний суд\~у постанові\~від 08.04.2020\~року по\~справі №654/3462/17 дійшов висновку, що якщо заявником не надано доказів того, що він звертався до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України, або доказів того, що йому було відмовлено у встановленні належності до громадянства України, заява про встановлення факту проживання на території України є передчасною. У відзиві на позов представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначила, що [PERSON] не звертався до територіальних підрозділів Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області з заявою встановленого зразка, не надав до ГУ ДМС в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, отже заявник [PERSON] не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Представником заявника на спростування вищевикладених обставин надано до суду лист Біляївського відділу Головного управління ДМС України в Одеській області від 22.01.2022 року, з якого вбачається, що адвокат Юшинська І.Є. в інтересах [PERSON] зверталася до вказаного відділу з заявою про набуття громадянства України за територіальним походженням. Однак, копію заяви, з якою адвокат Юшинська І.Є. в інтересах [PERSON] зверталася до органів Державної міграційної служби України з питання набуття останньою громадянства України не надано. Отже, заявником не доведено, що він звертався до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача. На підставі наведеного, заявником не доведено належними та допустимими доказами факт його постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України станом на 24.08.1991 року, тому відсутні підстави для задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання на території України у зазначений час. Щодо письмових пояснень представника ГУ ДМС України в Одеській області, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Спір про право наявний у позовному провадженні та є його суттю. Відповідно до ч.1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Отже, наявність спору про право не може бути доведена лише фактом незгоди заінтересованої особи з позицією заявника. Заінтересована особа має обґрунтувати, що встановлення певного факту зачіпає (зачіпатиме після винесення відповідного рішення) її права. У кожному конкретному випадку заінтересована особа має довести, що потенціальне винесення рішення про встановлення факту постійного проживання на території України може порушувати будь-яке її право, і надати відповідне обґрунтування до суду. Більше того, за наявності спору про право в окремому провадженні суд має з`ясувати яке саме суб`єктивне право якої особи порушується і чому. Верховний Суд у Постанові від 15.04.2020 року № 302/991/19, що стосувалося спадкових прав, надав роз`яснення питанню спору про право в окремому провадженні. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права: спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний та процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. У поряду окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб: встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Враховуючи, що встановлення належності до громадянства України є не правом, а повноваженням ДМС України та її територіальних підрозділів, тому неможливо аби будь-яке суб`єктивне право ДМС України потенційно буде порушено при винесенні рішення про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. \~ \~ \~ \~Щодо відсутності спору про право у провадженні щодо встановлення факту проживання на території України висловився Верховний Суд у постанові від 06.08.2020 року по справі №522/12832/18. Належність до громадянства України встановлюється на підставі Закону України «про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Під час судового розгляду представником заявника зазначено, що від встановлення саме факту проживання [PERSON] на території України станом на 24.08.1991 року залежить виникнення в нього права на набуття громадянства України, тобто спору про право між заявником та заінтересованою особою немає. Отже, позиція Верховного суду полягає у тому, що за загальним правилом не може існувати спору про право в окремому провадженні щодо встановлення юридичного факту постійного проживання на території України між заявником та заінтересованою особою територіальним органом ДМС України. Тобто, заінтересованою особою не доведено, що потенціальне винесення рішення про встановлення факту постійного проживання заявників на території України, може порушувати будь-яке її право.

Outcome: dismissed