Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цією заявою та просить постановити рішення, яким визнати за ним право власності на земельну ділянку розміром 1.68 гектарів, цільове призначення якої для ведення селянського (фермерського) господарства, розташовану на території Калчівської сільської ради Болградського району Одеської області, належну померлій [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №015093 від 07.12.1998, як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позову, позивач [PERSON] стверджує, що [INFO] померла його мати [PERSON] після смерті, якої відкрилась спадщина на належне їй майно, до складу якої окрім іншого входила земельна ділянка площею 1.68 гектарів. Позивач звернувся до приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвої В.Б. з метою оформлення права власності на спадкове майно, а саме на земельну ділянку. Однак, нотаріусом було надано постанову від 24.07.2024 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії та вказано на необхідність звернення до суду у зв`язку тим, що Державний акт на ім?я [PERSON] , яка померла [INFO] , виданий вже після її смерті, а саме [INFO] . Зазначене стало приводом для звернення до суду. Ухвалою від 16.08.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 20.09.2024 року о 10:00 годині (а.с.21), про що повідомлено сторін по справі (а.с.32). Цією ухвалою суд також витребував у приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвої В.Б. та/або Одеського державного нотаріального архіву Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) копію спадкової справи за №287/04 щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] (а.с.21). 06.09.2024 року від Одеського державного нотаріального архіву Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшла справа щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] (а.с.25-35). 09.09.2024 приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвою В.Б. повідомлено що спадкова справа за № 287/04 щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] заведена Болградською районною державною нотаріальною конторою передана для подальшого зберігання Одеського обласного нотаріального архіву (а.с.36-37). У підготовче засідання 20.09.2024 року: - позивач не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства. Подав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність у підготовчому судовому засіданні (а.с.38); -відповідач сповіщений належним чином (а.с.21), представник до суду не прибув, подав заяву про відсутність заперечень щодо позовних вимог позивача (а.с.39). Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги (а.с.80), і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Калчівською сільською радою Болградського району Одеської області від 01.02.1998 року, актовий запис №06 (а.с.7). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, до якої входить, в тому числі земельна ділянка площею 1.68 гектари, розташована на території Калчівської сільської ради Болградського району Одеської області, яка належала померлій на підставі Державного акту серії ІІІ-ОД №015093 (а.с.8). Відповідно до державного акту про право приватної власності на землю від 07.12.1998 серії ІІІ-ОД №015093, встановлено, що розпорядженням Болградської районної державної адміністрації Болградського району Одеської області від 05.05.1998 №251, надана [PERSON] у власність земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 1,68 гектари, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №534 (а.с.8). На підставі акту від 08.05.1998 року встановлено в натурі межі земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства гр. [PERSON] на виконання розпорядження Болградської районної державної адміністрації Болградського району Одеської області від 05.05.1998 №251 (а.с.9-10). Пунктом 18 Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 2021 № 1147, передбачено застосування нормативно грошової оцінки одиниці площі ріллі. яка по Одеській області приймається згідно з додатком 15 станом на 1 січня 2022 року становить за 1 гектар 31017.00 гривень ріллі по базовому сільськогосподарському підприємству за 1.68 га складає вартість - 33 126.15 гривен (а.с.19). Спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є її син, позивач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] , виданим Болградським районним бюро на підставі актового запису №26 (а.с.6) Згідно довідки №60 від 19.06.2003 року виданої виконкомом Калчівської сільської ради Болградського району Одеської області на момент смерті спадкодавця [PERSON] вона була зареєстрована та проживала разом зі своїм сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Заявник [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері протягом шести місяців шляхом сплати податків, тобто вступив в управління і володіння спадковим майном (а.с.11). З дослідженої копії спадкової справи № 287/04 наданої суду Одеським державним нотаріальним архівом вбачається, що 31.03.2004 року із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] померлої [INFO] звернувся її син [PERSON] з метою оформлення спадщини після смерті матері та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на сертифікат направо на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Калчева» розміром в 2.10 в умовних кадастрових гектарах (а.с.13)(а.с.29-35). Також до спадкового майна на день смерті [PERSON] належав сертифікат на право на пайовий фонд майна СВК «Калчева». 07 грудня 1998 року вже після смерті спадкодавця [PERSON] розпорядженням Болградської районної державної адміністрації Болградського району Одеської області від 05.05.1998 №251, надана останній у власність земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 1,68 гектарів, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №534 (а.с.8), що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №015093 від 07.12.1998, оскільки [PERSON] мала таке право за життя, однак не встигла його реалізувати. Позивач [PERSON] 24.07.2024 року звернувся з заявою до приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвої В.Б. про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, належну [PERSON] . Однак нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я позивача у зв`язку з тим, що Державний акт серії ІІІ-ОД №015093 на право власності на земельну ділянку, виданий 07 грудня 1998 року на ім`я [PERSON] , яка померла [INFO] , тобто після смерті спадкодавця (а.с.7). Статтею 12 Закону України «Про власність» однією з підстав виникнення права власності є спадкування. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Положеннями ст.549 ЦК УРСР визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини. Так, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Відповідно до п.4, 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (2003 року) та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.02.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Як визначено ч.2 ст.548 ЦК Української РСР, - прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За загальними правилами спадкування до складу спадщини входять усі права та обов`язки, а також майно, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно з частиною 1 статті 126 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла до 01 січня 2013 року, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт на право власності. Державний акт, виданий після смерті спадкодавця при зазначенні в ньому дати прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про передачу у власність земельної ділянки за життя спадкодавця, свідчить про набуття спадкодавцем права власності на земельну ділянку. Стаття 125 Земельного Кодексу України визначає, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права. Згідно роз`яснень, що містяться у п.п.3.1, 3.5 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Державний акт, виданий після смерті спадкодавця при зазначенні в ньому дати прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про передачу у власність земельної ділянки за життя спадкодавця, свідчить про набуття спадкодавцем права власності на земельну ділянку. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Стаття 1258 ЦК України визначають положення щодо черговості спадкування за законом. Так, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. А відтак, [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцями за законом першої черги після смерті матері [PERSON] померлої [INFO] . Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Аналізуючи вищезазначені та досліджені докази, враховуючи те, що позивач має право на спадщину за законом, однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в зв`язку з тим, що Державний акт на право власності на земельну ділянку та розпорядження про передачу у приватну власність земельної ділянки були видані після смерті спадкодавця, суд приходить до висновку про те, що порушені права позивачів підлягають захисту, а позовні вимоги задоволенню На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved