Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики. В заяві зазначив, що 27 серпня 2021 року сторони уклади договрір позики, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв 8000 доларів США у позику та зобов`язався повернути строком до 27 серпня 2022 року. Договір посвідчений нотаріально. Відповідач до теперішнього часу зобов`язання за договором не виконав, на зв`язок не виходить, на вимогу про необхідність повернення заборгованості відповідач не реагує. На підставі викладеного позивач просить стягнути із відповідача на його користь суму боргу у розмірі 8000 доларів США. Окрім того, просить покласти на відповідача видатки по сплаті судового збору у розмірі 2925 грн. 49 коп., понесені ним при зверненні до суду, та витрати на правничу допомогу у розмірі 38 031 грн. 34. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 21.03.2023 року справу передано в провадження судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. Ухвалою судді від 21 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заходи забезпечення позову, доказів не застосовувалися. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, надавши суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову і вирішення справи без їх участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність позивача та його представника. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явився з невідомих причин, відзиву на позов, клопотання про відкладення судового засідання або про розгляд справи у його відсутність суду не надав. Вказані обставини у відповідності до ст. 280 ЦПК України зумовили проведення заочного розгляду справи на підставі письмової згоди представника позивача, висловленої в його заяві. З`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 27 серпня 2021 року сторони уклади договрір позики, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв 8000 доларів США у позику та зобов`язався повернути строком до 27 серпня 2022 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майдибурою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 16407 (а. с. 7). Поняття зобов`язання внормовано статтею 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ст. ст. 11, 509 ЦК України зобов`язання виникає, зокрема, з договору, яким в силу ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір набирає чинності з моменту його укладення (ст. 631 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як слідує зі змісту ст. 638 ЦК України. Зобов`язання, що витікають з договору позики, встановлені статтею 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Форма договору позики встановлена статтею 1047 ЦК України, за якою договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно наданому суду договору позики від 27 серпня 2021 року відповідач отримав у позивача в позику 8 000 доларів США, що об"єктивно підтверджує правовідносини між сторонами. Зазначений доказ є належним і допустимим, оскільки сторонами дотримані вимоги закону до форми договору позики при його укладенні. Статтею 545 ЦК України врегульовано підтвердження виконання зобов`язання. В частині 1 ст. 545 ЦК України зазначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Як випливає із змісту частини 2 вказаної статті, наявність боргового документа у кредитора свідчить про невиконання зобов`язання, тоді як наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч. 3 ст. 545 ЦК). Порядок та строки повернення отриманих в позику грошових коштів, як випливає з наведеної статті 1049 ЦК України, встановлюються договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і закону. Як встановлено судом, вимога позивача про повернення грошових коштів залишилась невиконаною до розгляду судом цієї справи, на що вказує наявність боргового документа у кредитора, яким в правовідносинах між сторонами є позивач. З огляду на викладене суд вбачає всі підстави для задоволення позову. Вирішуючи вимогу про покладення на відповідача видатків з отримання професійної правничої допомоги, суд виходить з такого. У відповідності до ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати з отримання професійної правничої допомоги, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Витрати на професійну правничу допомогу внормовані статтею 137 ЦПК України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 ст. 137 ЦПК). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. Позивачем на підтвердження своїх вимог надано договір про надання правової допомоги № 15/08 від 15.08.2023 року (а.с. 9), додаткова угода № 2 до договору про надання правничої допомоги від 15.08.2023 року (а.с. 10), рахунок на оплату №15/08-2 від 15.08.2023 року (11), платіжна інструкція на суму 8776 грн. 46 коп. (а.с. 12) у відповідності до наданого рахунку на сплату витрат на правничу допомоги. Враховуючи доведеність витрат на правничу допомогу у розмірі 8776 грн. 46 коп., суд приходить до висновку про їх задоволення. Що стосується гонорару за прийняття рішення на користь позивача (гонорару успіх) в сумі 29 254 гривень 88 копійок, виходить з наступного. У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі N904/4507/18(провадженняN12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат. У рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява N 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови). Додатковою угодою передбачено отримання адвокатом гонорару успіху у розмірі 800 доларів США після фактичного отримання клієнтом всієї суми боргу. Наведене означає, що сума гонорару успіху є ефемерною, оскільки сторони домовились про її отримання після фактичного виконання рішення суду. Між тим, на підставі судового рішення іменем України стягненню з іншої сторони пілягають лише фактично понесені особою видатки з отримання професійної правничої допомоги. З урахуванням наведеного суд не вбачає підстав для ухвалення рішення в цій частині на користь позовних вимог. Вирішуючи питання про покладення на відповідача видатків зі сплати судового збору, суд враховує, що відповідно до ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, розподіл судових витрат, до яких в силу ст. 133 ЦПК України відноситься і судовий збір. Що стосується судового збору, то він у відповідності до правил цивільного процесуального законодавства у випадку повного задоволення позову підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial