Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним\~договором № 6388777 від 20.02.2023 року у розмірі 11235,0 гривень; за кредитним договором № 26349-02/2023 від 17.02.2023 року у розмірі 6792,64 гривень; за кредитним договором № 78844437 від 13.04.2023 року у розмірі 3625,0 гривень; за кредитним договором № 5258233 від 02.03.2023 року у розмірі 6317,66 гривень, всього на загальну суму 27970,30 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20.02.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем укладено кредитний договір № 6388777, відповідно до якого відповідач отримав позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту та зобов`язався його повернути в порядку та строки, визначені договором. В подальшому, 24.11.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та позивачем укладено договір факторингу, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 6388777. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернув кредит. Станом на 30.04.2024 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 11235,0 гривень, з яких: 5000,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 6235,0 гривень - заборгованість за відсотками. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути в примусовому порядку. Крім того, 17.02.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТРУМ» та відповідачем укладено кредитний договір № 26349-02/2023, відповідно до якого відповідач отримав кредит та зобов`язався його повернути в порядку та строки, визначені договором. В подальшому, 30.08.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТРУМ» та позивачем укладено договір факторингу, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 26349-02/2023. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернув кредит. Станом на 30.04.2024 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 6792,64 гривень, з яких: 2421,94 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 4370,70 гривень - заборгованість за відсотками. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути в примусовому порядку. Крім того, 13.04.2023 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та відповідачем укладено договір позики № 78844437, відповідно до якого відповідач отримав кредит та зобов`язався його повернути в порядку та строки, визначені договором. 14.06.2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та позивачем укладено договір факторингу, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 78844437. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернув кредит. Станом на 30.04.2024 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 3625,0 гривень, з яких: 1000,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 2625,0 гривень - заборгованість за відсотками. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути в примусовому порядку. Крім того, 02.03.2023 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та відповідачем укладено договір позики № 5258233, відповідно до якого відповідач отримав кредит та зобов`язався його повернути в порядку та строки, визначені договором. В подальшому, 13.07.2023 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та позивачем укладено договір факторингу, на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 5258233. Відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання та не повернув кредит. Станом на 30.04.2024 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 6317,66 гривень, з яких: 1999,20 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 4318,46 гривень - заборгованість за відсотками. Як новий кредитор у зобов`язанні дану суму просить стягнути в примусовому порядку. Всього, за чотирма договорами просить стягнути заборгованість в загальному розмірі 27970,30 гривень. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Позовна заява поступила до суду 04.06.2024 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 05.06.2024 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Разом з тим, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив чи клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Враховуючи те, що представник позивача не заперечила проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності сторін, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 09.09.2024 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20.02.2023 між ТОВ «АВЕНТУС\~УКРАЇНА» та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту № 6388777 (а.с.11-16), відповідно до якого відповідач отримав позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, в розмірі 5000,0 гривень на строк 360 днів та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,99% в день. 24 листопада 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та позивачем укладено договір факторингу № 24112023 (а.с.17-20), на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 6388777 від 20.02.2023 року. Згідно витягу з Реєстру боржників № 2 до Договору факторингу № 24112023 від 24.11.2023 року (а.с.21) та відповідного розрахунку заборгованості (а.с.22), станом на 30.04.2024 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 11235,0 гривень, з яких: 5000,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 6235,0 гривень - заборгованість за відсотками. Крім того, 17.02.2023\~року між\~ТОВ «Фінансова\~компанія «ІНВЕСТРУМ» та відповідачем укладено кредитний договір № 26349-02/2023 (а.с.28-34), відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 7000,0 гривень на строк 25 днів та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,5% в день. 30 серпня 2023 року між ТОВ «Фінансова\~компанія «ІНВЕСТРУМ» та позивачем укладено договір факторингу № 30082023/1 (а.с.35-38), на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 26349-02/2023 від 17.02.2023 року. Згідно витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 30082023/1 від 30.08.2023 року (а.с.39) та відповідного розрахунку заборгованості (а.с.40), станом на 30.04.2024 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 6792,64 гривень, з яких: 2421,94 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 4370,70 гривень - заборгованість за відсотками. Крім того, 13.04.2023 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та відповідачем укладено кредитний договір № 78844437 (а.с.46-48), відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 1000,0 гривень на строк 15 днів та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,5% в день. 14 червня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та позивачем укладено договір факторингу № 14/06/21 та додаткові угоди до договору факторингу (а.с.49-53), на підставі яких до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 78844437 від 13.04.2023 року. Згідно витягу з Реєстру боржників № 5 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року (а.с.54) та відповідного розрахунку заборгованості (а.с.55), станом на 30.04.2024 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 3625,0 гривень, з яких: 1000,0 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 2625,0 гривень - заборгованість за відсотками. Крім того, 02.03.2023 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та відповідачем укладено кредитний договір № 5258233 та додаткові угоди до договору (а.с.61-76), відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 2000,0 гривень на строк 80 днів та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,2% в день. 13 липня 2023 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та позивачем укладено договір факторингу № 13-07/2023 (а.с.77-80), на підставі якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 5258233 від 02.03.2023 року. Згідно витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 13-07/2023 від 13.07.2023 року (а.с.81) та відповідного розрахунку заборгованості (а.с.82), станом на 30.04.2024 року загальний розмір заборгованості за цим кредитним договором становить 6317,66 гривень, з яких: 1999,20 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 4318,46 гривень - заборгованість за відсотками. Загальний розмір заборгованості за чотирма договорами становить 27970,30 гривень. З метою стягнення цих коштів в примусовому порядку позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 2-127/11 (постанова від 01.02.2018 року) за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. Докази, на підставі яких до позивача перейшло право вимоги не оспорюються і з огляду на презумпцію правомірності правочинів, на підставі яких до позивача перейшло право вимоги до відповідача, він вправі пред`являти відповідну вимогу про стягнення коштів. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Цим же законом визначені особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справі яка розглядається кредитні договори № 6388777\~від 20.02.2023\~року,\~№ 26349-02/2023\~від 17.02.2023\~року,\~№ 78844437\~від 13.04.2023\~року та\~№ 5258233\~від 02.03.2023\~року, укладені сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора, про що зазначено в таких договорах (п.9.6 договору № 6388777, п.6.1 договору № 26349-02/2023, п.20 договору № 78844437 та п.9.1 договору № 5258233), що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Водночас, всупереч зазначеним нормам, відповідач не надав жодного належного і допустимого доказу для спростування факту укладення кредитних договорів № 6388777\~від 20.02.2023\~року,\~№ 26349-02/2023\~від 17.02.2023\~року,\~№ 78844437\~від 13.04.2023\~року та\~№ 5258233\~від 02.03.2023\~року в електронному виді та накладення на них будь якого іншого підпису. Крім того, за змістом частини першої статті 1047, частини першої статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. При цьому, відповідно частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Тобто, письмова форма договору внаслідок його реального характеру є підтвердженням отримання грошових коштів і саме на позичальника закон покладає обов`язок доказування протилежного. Проте, як і в попередньому випадку відповідач не надав жодного підтвердження факту неотримання грошових коштів за кредитними договорами. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Таким чином, обов`язок щодо повернення коштів за кредитним договором має абсолютний характер і його невиконання можливо виключно у визначених законом випадках. Отже, зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи презумпцію правомірності укладених між сторонами кредитних договорів такі договори у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених ними прав і обов`язків сторін. Доказів виконання умов кредитних договорів та повернення коштів відповідач не надав, що в загальному, свідчить про обґрунтованість позовних вимог. Проте загальний розмір заборгованості позивачем визначено невірно і такий підлягає перерахунку по кожному кредитному договору. Так, відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. На основі аналізу цих правових норм Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018 року) вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У справі яка розглядається за умовами укладених між сторонами договорів, договір № 6388777 укладено на строк 360 днів,\~договір №\~26349-02/2023 укладено на строк 25 днів, договір № 78844437 укладено на строк 15 днів та договір\~№ 5258233 укладено на строк 80 днів. Відтак, в межах строку кредитування відповідач повинен був повернути кредит та сплатити відсотки і саме в межах цих строків має відбуватись нарахування відсотків, тоді як позивач обраховує зазначені відсотки за кожним з кредитних договорів безпосередньо до моменту переходу права вимоги, що не відповідає зазначеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду. Як уже\~зазначалось вище,\~за кредитним\~договором № 6388777 від 20.02.2023 року, відповідач отримав кредит в розмірі 5000,0 гривень на строк 360 днів із сплатою за користування кредитом 1,99% в день. За кредитним договором № 26349-02/2023 від 17.02.2023 року, відповідач отримав кредит в розмірі 7000,0 гривень на строк 25 днів та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,5% в день. Відтак, в межах строку кредитування відповідач повинен був повернути кредити та сплатити відсотки і саме в межах цих строків має відбуватись нарахування відсотків. Вказана вимога щодо зазначених договорів позивачем дотримана, що відповідає зазначеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду. За кредитним договором № 78844437 від 13.04.2023 року, відповідач отримав кредит в розмірі 1000,0 гривень на строк 15 днів та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,5% в день, що становить 25,0 гривень в день. Отже, за цим кредитним договором відповідач зобов`язаний сплати відсотки в розмірі 375,0 гривень, а загальна заборгованість становить 1375,0 гривень. За кредитним договором № 5258233 від 02.03.2023 року, відповідач отримав кредит в розмірі 2000,0 гривень на строк 80 днів та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,2% в день, що становить 44,0 гривень в день. Отже, за цим кредитним договором відповідач зобов`язана сплати відсотки в розмірі 3520,0 гривень, а загальна заборгованість становить 5520,0 гривень. Таким чином, загальний розмір заборгованості за цими чотирма кредитними договорами становить 24922,64 гривень, внаслідок чого до примусового стягнення підлягає виключно ця сума. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє у зв`язку з безпідставністю. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, згідно пункту 3 частини другої цієї статті у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальна ціна позову становила 27970,30 гривень. Суд задовольнив позовні вимоги на суму 24922,64 гривень. При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3028,0 гривень, що стверджується відповідною квитанцією (а.с.2). Отже, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2698,07 гривень.

Outcome: partial