Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

06.11.2023 [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 12.09.2017. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 2008 року по 2017 рік вона проживала у цивільному шлюбі з [PERSON] . У листопаді 2014 року [PERSON] разом з його матір?ю [PERSON] взяли в борг кошти в розмірі 3000 доларів США у [PERSON] , про що було складено розписку від 26.11.2014. У встановлений строк вказані кошти [PERSON] та [PERSON] не повернули. [PERSON] , зрозумівши, що надані ним кошти не будуть повернуті своєчасно, почав вимагати надання йому додаткових гарантій шляхом визначення поручителя боржників та підписання таким поручителем відповідних документів. До неї звернулась [PERSON] з проханням підписати документи, які скаже [PERSON] в якості додаткових гарантій перед ним за борговими зобов`язаннями, що виникли у [PERSON] та [PERSON] 12.09.2017 вона зустрілася з [PERSON] , який вчиняв психологічний тиск на неї, постійно телефонував третім особам (у яких він начебто взяв кошти для [PERSON] ) та зазначив, що вона повинна написати розписку, як гарантію того, що йому повернуть кошти. Про передачу грошових коштів за цією розпискою мови не йшлося, вона виступала лише гарантом повернення боргу. 12.09.2017, складаючи розписку, вона помилялася щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, які можуть виникнути за договором позики. Була введена в оману [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки вважала, що виступає гарантом та поручителем за борговим зобов`язанням інших осіб. Будь-яких коштів за складеною розпискою вона не отримала, оскільки її волевиявлення було спрямовано на виникнення інших правових відносин, ніж тих, які виникають за договором позики. 13.07.2023 вона отримала ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області по справі № 279/4134/23 щодо розгляду судової справи за позовом [PERSON] про стягнення з неї коштів за договором позики, який був підтверджений з боку позивача розпискою, складеною нею 12.09.2017. 11.08.2023 по даній справі було винесено рішення. До цього часу вона не знала про існування будь-яких боргових зобов`язань перед [PERSON] 22.08.2023 вона звернулася до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінальних правопорушень за статтями 190, 189 та 154 КК України. Документ, який має назву «Розписка» від 12.09.2017, був написаний нею внаслідок введення її в оману з боку [PERSON] , а сам правочин вчинено під впливом помилки, що є підставою для визнання його недійсним. Просила визнати недійсним договір позики від 12.09.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із вчиненням правочину під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення. 04.12.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 19.01.2024 постановлено ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12.02.2024 [PERSON] надав відзив на позовну заяву позивача, подану 06.11.2023, в якому зазначив, що доводи позивача є безпідставними та надуманими, пов`язані з небажанням повернути грошові кошти у сумі 6400 доларів США. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.08.2023 у справі №279/4134/23 було встановлено, що 12.09.2017 позивачем та відповідачем укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача кошти в сумі 6400 доларів США строком на один рік до 12.09.2018. Він не впливав і не тиснув на позивача при укладені договору позики. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору позики від 12.09.2017. 05.01.2024 [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 26.12.2016. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 2008 року по 2017 рік вона проживала у цивільному шлюбі з [PERSON] . У листопаді 2014 року [PERSON] разом з його матір?ю [PERSON] взяли в борг кошти в розмір 3000 доларів США у [PERSON] , про що було складено розписку від 26.11.2014. У встановлений строк вказані кошти [PERSON] та [PERSON] не повернули. [PERSON] , зрозумівши, що надані ним кошти не будуть повернуті своєчасно, почав вимагати надання йому додаткових гарантій шляхом визначення поручителя боргу та підписання таким поручителем відповідних документів. До неї звернулась [PERSON] з проханням підписати певні документи, які скаже [PERSON] , в якості додаткових гарантій перед ним за борговими зобов`язаннями, що виникли у [PERSON] та [PERSON] 26.12.2016 вона зустрілася з [PERSON] , який вчиняв психологічний тиск на неї, постійно телефонував третім особам (у яких він начебто взяв кошти для [PERSON] ) та зазначив, що вона повинна написати розписку, як гарантію того, що йому повернуть кошти, про передачу грошових коштів за даною розпискою мови не йшлося, вона виступала лише гарантом повернення боргу. 26.12.2016, складаючи розписку, вона помилялася щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, які можуть виникнути за договором позики. Була введена в оману [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки вважала, що виступає гарантом та поручителем за борговим зобов`язанням інших осіб. Будь-яких коштів за складеною розпискою вона не отримала, оскільки її волевиявлення було спрямовано на виникнення інших правових відносин, ніж тих, які виникають за договором позики. 22.08.2023 вона звернулася до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінальних правопорушень за статтями 190, 189 та 154 КК України. Документ, який має назву «Розписка» від 26.12.2016, був написаний нею внаслідок введення її в оману з боку [PERSON] , а сам правочин вчинено під впливом помилки, що є підставою для визнання його недійсним. Просила визнати недійсним договір позики від 26.12.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із вчиненням правочину під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення. 29.04.2024 [PERSON] надав відзив на позовну заяву позивача, подану 05.01.2024, в якому зазначив, що доводи позивача є безпідставними та надуманими, пов`язані з небажанням повернути грошові кошти у сумі 6000 доларів США. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25.04.2019 у справі №369/12514/17 було встановлено, що 26.12.2016 позивачем та відповідачем укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача кошти в сумі 6000 доларів США строком на один рік до 02.09.2017. Він не впливав і не тиснув на позивача при укладені договору позики. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору позики від 26.12.2016 та застосувати строки позовної давності. 02.04.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, об`єднано справу №752/1390/24 та справу №752/23254/23 в одне провадження, присвоєно об`єднаній справі №752/23254/23. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, підтвердила доводи, викладені у позовах. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Допитана як свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її матір`ю. Матір звинувачують у тому, що 12.09.2017 вона взяла гроші в борг у розмірі 6400 доларів США. [PERSON] погрожував її матері фізичною розправою та примушував до статевих стосунків, про що їй розповідала матір. Під час зустрічі в м. Києві [PERSON] дав матері папір та ручку, під диктовку вона писала все, що він казав. Зміст розписки вона читала неодноразово, бачила, що ніяких грошових коштів матір не отримувала. Обставин написання розписки від 26.12.2016 вона не знає. Допитана як свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] жила з його сином з 2008 року по 2019 рік. Вона та її син [PERSON] позичили у [PERSON] 3000 доларів США. [PERSON] вимагав повернення боргу, але більшої суми. Потім став вимагати, щоб розписки написав поручитель. [PERSON] погодилася написати розписку, в якій вона ручається, що віддасть гроші. Вона написала дві розписки у 2016 та 2017 роках. Розписки були на 6000 та на 6400 доларів США. Про зміст розписки їй нічого невідомо. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] грошові кошти в борг не брала. Допитаний як свідок [PERSON] суду пояснив, що він запропонував [PERSON] , щоб вона склала розписку як поручитель. Він та його матір взяли у [PERSON] кошти в борг, проте не повернули їх через певні обставини. Ніяких коштів [PERSON] не отримувала. Вона написала дві розписки у 2016 та 2017 роках. [PERSON] погрожував йому та його матері, що якщо він не поверне кошти. Через рік [PERSON] знову погрожував та знову [PERSON] написала розписку. Ніяких грошових коштів вона не отримувала та додому не приносила. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 26.11.2014 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 3000 доларів США на строк до 26.11.2015, про що складено розписку. Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 18.02.2019 у справі №743/1741/18 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь [PERSON] основну суму боргу за договором позики від 26.11.2014, що становить 3000 доларів США, облікову ставку НБУ від прострочення суми, що становить 39663,58 грн., суму 3% річних від простроченої суми позики від 26.11.2014, що становить 6550,69 грн. 26.12.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 6000 доларів США на строк до 02.09.2017, про що складено розписку. Відповідно до рішення Коростенського районного суду від 25.04.2019 у справі №369/12514/17 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 26.12.2016 в сумі 153300 грн., проценти, нараховані відповідно до ставки НБУ за користування позиченими коштами, у розмірі 3866,10 грн., 3% річних в розмірі 869,40 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 3066 грн. Вищезазначеним рішенням встановлено, що 26.12.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач як позикодавець передав у власність відповідача як позичальника кошти в сумі 6000 доларів США, які остання зобов`язалася повернути до 02.09.2017. 12.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 6400 доларів США на строк до 12.09.2017, про що складено розписку. Відповідно до рішення Коростенського районного суду від 11.08.2023 у справі №279/4134/23 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 12.09.2017 в сумі 6400 доларів США, 3% річних в розмірі 19213,05 грн. та облікову ставку НБУ від простроченої суми, що становить 36818 грн. Вищезазначеним рішенням встановлено, що 12.09.2017 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач як позикодавець передав у власність відповідача як позичальника кошти в сумі 6400 доларів США строком на один рік до 12.09.2018. Постановою Житомирського апеляційного суду від 09.11.2023 у справі №279/4134/23 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.08.2023 в частині стягнення відсотків за користування коштами за договором позики та 3% річних скасовано, ухвалено нове рішення, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних в розмірі 663 доларів США, в іншій частини вимог відмовлено. 22.08.2023 [PERSON] звернулася до ГУ НП у м. Києві з заявою про вчинення кримінальних правопорушень за статтями 190, 189 та 154 КК України Згідно з частиною третьою ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до приписів ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" вказав, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 вказано, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 908/3262/16 вказав, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору слід ураховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину і не пов`язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача з приводу порушення її прав до правоохоронних органів та до суду з вимогами про визнання недійсними договорів позики від 12.09.2017 та 26.12.2016 саме в момент укладення оспорюваних правочинів. До правоохоронних органів та до суду позивач звернулася лише після стягнення з неї заборгованості за оспорюваними договорами. Встановивши обставини справи, дослідивши усі надані сторонами докази на предмет належності та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено обґрунтованості позовних вимог, оскільки не надано жодних доказів, які б однозначно підтверджували факт укладення оспорюваниї договорів (у формі розписок) під впливом помилки. Докази того, що позивач помилялася під час укладання обох оспорюваних договрів позики і що ці помилки існували саме на момент вчинення правочинів, відсутні. Позивачка зазаначає, що під час укладання договірів позики з відповдіачем ніяких грошей за цими договорами вона не отримувала. Проте зазаначене свідчить про те, що позивач уклала оспорювані нею договори позики, через незнання закону чи неправильне його розуміння, оскільки вважала, що виступає поручителем за борговими зобов`язаннями [PERSON] та [PERSON] . При цьому судом встановолено, що при складанні оспорюваних договорів позики позивач перебувала під впливом та тиском з боку відповідача, що підтверджується свідченнями свідків та узгоджується з доводами, викдаеними у позові. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.12.2022 у справі №759/7632/20, який зазначив, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги з тих підстав, кими вони обгрунтовані, не підлягають задоволенню, оскільки судом не вставнолено, що позивач, укладаючи оспорювані договори діяла під впливом помилки. Щодо заяви відповідача про застосування строків давності в частині позовних вимог про визнання недійсним договору позики від 26.12.2016, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу ч. 1, 5 ст. 261, ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що позивачем не доведено обставин, з якими пов`язується можливість визнати недійсним договір позики від 26.12.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] , підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України відсутні. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати по оплаті судового збору позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Outcome: dismissed