Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] 04.04.2024 року звернулась в електронній формі через підсистему Електронний суд до Київського районного суду міста Одеси з позовом до держави Російська Федерація про відшкодування моральної шкоди в сумі 200\~000,00 Євро, та судових витрат. В обґрунтування позову, позивачка посилається на те, що на дату початку збройної агресії відповідача проти України та всіх її громадян, позивач мешкала разом зі своєю донькою у місті Одесі. При цьому, як вказує позивачка, вона вже тривалий час перебувала у розлученні з колишнім чоловіком, самостійно виховувала дитину та не отримувала жодної допомоги від третіх осіб, бо не має рідних в м. Одесі, та живе лише з донькою. Позивачка до 24.02.2022 року постійно працювала, самостійно заробляла гроші на власне життя та життя своєї доньки, була працевлаштована та працювала в АБ «Південний». Позивачка вказує у позові, що самостійно змогла купити собі квартиру у новобудові біля власної роботи, її донька ходила у престижну приватну школу «Просвіта» та займалась у вільний час у комп`ютерній академії «ШАГ», мала купу друзів та власне спілкування. Позивач та її донька мріяли, будували плани та ніяк не хотіли кардинально змінювати власне життя, окрім особистого розвитку та благополуччя їх родини. Однак, починаючи з 24.02.2022 року, початку збройної агресії відповідача проти України, 24.02.2022 року позивачка, разом з неповнолітньою дочкою, була вимушена у зв`язку з російською агресією покинути свою домівку, залишити усі власні речі та виїхати з району ведення воєнних (бойових) дій, турбуючись за власне життя. Приймаючи викладене в цілому, позивачка зазначає про те, що внаслідок незаконних дій відповідача, їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у наступних обставинах: завдяки противоправним діям відповідача у позивача змінилося побутове життя; позивач та її неповнолітня донька були вимушені виїхати зі власної домівки та мешкати не в себе в дома; позивач лишилася спілкування з друзями, колегами по роботі; позивач була вимушена перебудовувати власне життя на інший рівень у незнайомих іноземних країнах; позивач була вимушена шукати себе в іншій країні; позивач була фактично звільнена з її улюбленого місця роботи, де вона працювала чимало років та будувала власну кар`єру; позивач була вимушена витрачати власні гроші у більшій кількості ніж вона звикла витрачати в Україні; позивач й досі страждає від всього, що віддаляє її від України; дитина позивачки була вимушена змінити школу, друзів, навчатися тричі більше, щоб піти до іноземної школи. За наслідком чого, позивачка оцінює завдану їй моральну шкоду, яка була спричинена відповідачем та яка на думку позивача може компенсувати її моральні страждання, у розмірі 200\~000,00 Євро. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 09.04.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху. 16.04.2024\~року позивачем\~на виконання\~вказаної ухвали\~суду,\~надано до\~суду заяву\~про усунення\~недоліків. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.04.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням сторін по справі. Зазначеною ухвалою судді встановлено відповідачеві процесуальний строк в п`ятнадцять днів з дня отримання цієї ухвали суду, для подання відзиву на позовну заяву. Судом враховується, що Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російською Федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російська Федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А, отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Крім цього, суд звертає увагу на те, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ, що у свою чергу унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. 24.06.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. До судового засідання призначеного на 17.09.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Однак, позивачка в електронній формі надала до суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Враховуючи вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 17.09.2024 року за відсутності сторін по справі та на підставі наявних документів в матеріалах справи, а також у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу технічними засобами. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , громадянка України, документована паспортом громадянина України серії [NUMBER] , зареєстрована у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , яке належить останній на праві власності на підставі довідки про виплату паю СТ «Будова-Омега» від 05.08.2019 року за №24. Також з поданих до суду доказів вбачається, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який 12.03.2013 року між ними був розірваний, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 22.03.2013 року. У період перебування в шлюбі, [PERSON] та [PERSON] мають спільну неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . У відповідності до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем зареєстрованого проживання матері [PERSON] . Заочним рішенням Малиновського районного суду у місті Одесі від 02.12.2015 року по справі №521/12237/15-ц, надано дозвіл [PERSON] на короткочасний виїзд (не більше чотирнадцяти календарних днів) з України до Республіки Молдова в гості в термін з моменту набрання чинності рішення суду по 12.12.2018 рік у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу її батька [PERSON] , [INFO] . Дозволено оформити паспорт для виїзду за кордон або інший проїзний документ дитини громадянки України [PERSON] на ім`я малолітньої [PERSON] , [INFO] , без нотаріально посвідченого на це клопотання її батька [PERSON] , [INFO] . 30.06.2019 року позивачкою було укладено договір №131015371 з ТОВ «Мала комп`ютерна академія ШАГ Одеса» про навчання [PERSON] у відповідності до програми та навчального плану «Малої комп`ютерної академії ШАГ», терміном навчання 5 років. Також судом встановлено, що позивачка [PERSON] починаючи з 22.12.2014 року працювала у АБ «Південний». У відповідності до витягу з наказу з особового складу АБ «Південний» від 06.04.2022 року за №202-к «Про призупинення дії трудових договорів», у відповідності до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку з військовою агресією проти України, запровадженням Національним банком України обмежень у діяльності банківської системи під час воєнного стану, суттєвим зменшенням обсягу операцій клієнтів, призупиненням більшості проектів розвитку та окремих бізнес-процесів, обмеженням виконання окремих функцій в банку, припиненням та обмеженням роботи окремих підрозділів банку, тимчасовою зміною місця проживання (перебування) працівників, що разом виключає можливість надання роботи окремим працівникам, а також в деяких випадках можливість її виконання, призупинено з 7\~квітня 2022\~року дію трудового договору з наступним працівником Акціонерного банку «Південний» - [PERSON] , начальником відділу секретаріату апарату Голови Правління. 10.06.2022 року АБ «Південний» видано наказ №534-к про звільнення [PERSON] з роботи 16.06.2022 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. З приводу заявлених вимог, суд зазначає наступне. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено\~постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим\~Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в свою чергу триває станом на час ухвалення даного рішення суду. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Поряд з цим, вказані факти та обставини є загальновідомим, а тому не підлягають доказуванню вказані обставини згідно з приписами частини третьої статті 82 ЦПК України. Згідно з частиною другою ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Вирішуючи питання судового імунітету іноземної держави Російської Федерації в рамках даного судового провадження, суд застосовує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08.06.2022 року у справі №490/9551/19, у відповідності до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. У таких висновках Верховний Суд керувався тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. Верховний Суду вказаній постанові дійшов до висновку, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.\~\~ У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті\~124 Конституції України). Тобто Верховний Суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Оскільки вчинення РФ з 2014\~року збройної агресії проти України не припиняється,\~РФ заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету вказаної країни на цей час немає. Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з\~вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24\~лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Верховний Суд виходить із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21). У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц Верховний Суд дійшов висновку, що держава-окупант, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. У постанові від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету РФ у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету РФ позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет РФ не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету РФ є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет РФ не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням РФ своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Згідно ст. 4\~ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст.16ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 55\~Конституції України кожен\~має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Згідно приписів ч. 1ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Частиною першою\~статті 11 Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України) встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої\~статті 11 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 4\~ст. 23 ЦК України,\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. За змістом\~ст. 1167 ЦК України,\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: зокрема, у випадках, встановлених законом. Як вказано у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05.12.2022 у справі №214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21): «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга\~статті 23 ЦК України). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 (провадження № 61/1132св22). Абзац другий частини третьої\~статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21)». Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, зокрема, дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Згідно із\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема підпунктом 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який уважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Конвенцією порушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №9901/313/20 (провадження № 11-378заі20) зазначено, зокрема, що висновки суду про те, що позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження викладених обставин стосовно завданої їй моральної шкоди, не можуть бути підставами для повернення позовної заяви в цій частині, оскільки позивачка пояснила своє бачення обрахунку моральної шкоди, пов`язаного з практикою ЄСПЛ щодо застосування відшкодування справедливої сатисфакції за тривале порушення гарантованих прав. При вирішенні позовних вимог про компенсацію завданої позивачу моральної шкоди, а також розміру цієї шкоди, суд застосовує практику ЄСПЛ та керується розміром задоволених вимог заявників по схожим спорам, що розглядалися ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ «Хачукаєви проти Росії», «Сагаєва та інші проти Росії», «Ісламова проти Росії», «Султигов та інші проти Росії», а також зокрема рішення у справі «Лоізіду проти Турецької Республіки», згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію заявнику, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (див. постанову Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №591/4825/17, провадження №61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на мету інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007). Частиною 1\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії Російської Федерації, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Приймаючи вищевикладене в цілому, а також наявний факт збройної агресії Російської Федерації проти України, що встановленню в судовому порядку не потребує, судом беззаперечно встановлено вчинення Російською Федерацією військової агресії проти України та всіх її громадян, у тому числі позивача. Судом з наданих позивачкою до позову належних доказів встановлено, що [PERSON] , громадянка України, мешкала разом з неповнолітньою дитиною та території міста Одеси, та позивачка була працевлаштована і працювала в АБ «Південний» з 2014 року. У відповідності до положень ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», АБ «Південний» було винесено наказ №202-к від 06.04.2022 року, яким призупинено з позивачкою дію трудового договору починаючи з 7 квітня 2022 року. Частиною 1 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади. Приймаючи викладені обставини та положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» суд вважає встановленим факт, що позивачка до 24.02.2022 року постійно працювала,\~однак внаслідок вжитих заходів з підстав збройної агресії Російської Федерації проти України, позивачка була позбавлена можливості надалі працювати та з нею було призупинено трудовий контракт. Вказані обставини свідчать про взаємозв`язок між незаконними діями відповідача та порушення прав позивача на працю, що беззаперечно підтверджує завдану позивачеві моральну шкоду. Поряд з цим, суд вважає необґрунтованими доводи позивачки, що її звільнення відбулось саме внаслідок дій відповідача, приймаючи, що звільнення позивачки з роботи у АБ «Південний» відбулось на підставі наказу від 10.06.2022 року за №534-к, за згодою сторін, а застосоване призупинення дії трудового договору на підставі частини 1 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором, а також призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Суд зазначає, що кожен громадянин, який не покинув територію України, відчуває себе у небезпеці після введення в Україні воєнного стану, позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями, що додатково свідчать про беззаперечне завдання особі моральної шкоди. Однак, суд вважає необґрунтованими доводи позивачки, що внаслідок дій відповідача вона була вимушена переїхати та покинути місце постійного проживання та державні кордони України, за наслідком чого позивачка віддаляється від України, приймаючи що вказані доводи не підтверджені жодним належним доказом у відповідності до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, як і доводи про вимушене витрачення грошових коштів поза межами державного кордону України. Також, позивачкою надано до позову частку документів викладених іноземною мовою, без належним чином засвідченого перекладу, а відтак не належні докази, які не можуть бути встановлені судом. Додатково суд зазначає, що позивачкою не надані до суду докази на підтвердження подальшого працевлаштування або не працевлаштування, отримання інших доходів, враховуючи припинення трудових відносин з АБ «Південний» після призупинення дії трудового контракту. Також суд вважає безпідставними доводи, що вказані обставини з втрати роботи внаслідок дій відповідача, завдають позивачці додаткову моральну шкоду, з підстав того що вона самостійно здійснює утримання неповнолітньої дочки, оскільки вказані доводи не підтверджуються жодним належним доказом, а також приймаючи встановлений судом факт наявності у дочки позивачки батька. Будь-яких доказів на підтвердження того, що батьком дитини не здійснюється її утримання та/або наявна заборгованість по сплаті аліментів, матеріали справи не містять. Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає підтвердженим, що [PERSON] \~зазнала моральної шкоди, яка полягає у триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням її на отримання постійного доходу з постійного місця праці у АБ «Південний» за наслідком дій відповідача зі збройної агресії проти України, що призвело до зміни звичного ритму життя та налагодженого побуту, пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя, пошуком додаткових фінансів, перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття, ризиком для її життя та здоров`я внаслідок обстрілів та постійних повітряних тривог, ракетних обстрілів. Суд погоджується із доводами позивача про те, що порушивши її основоположні права і свободи, Російська Федерація завдала їй моральних страждань.\~ При цьому, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд враховує, що позивачем не надано суду доказів щодо завдання шкоди її майну внаслідок обстрілів м. Одеси, доказів вимушеного виїзду з місця постійного проживання через бойові дії чи погіршення в результаті цього її стану здоров`я. Додатково визначаючи розмір моральної шкоди до відшкодування, приймаючи що завдана моральна шкода пов`язана з порушенням прав позивача на працю, а саме внаслідок призупинення трудового контракту з підстав ведених роботодавцем заходів через військову агресію Російської Федерації проти України починаючи з квітня 2022 року, однак приймаючи відсутність доказів на підтвердження розміру заробітної плати позивачки в АБ «Південний», судом враховується встановлені законодавцем середні розміри заробітної плати за період з квітня 2022 року по день звернення позивачки до суду квітень 2024 року. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги встановлення завдання відповідачем моральної шкоди позивачу, враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер порушень основоположних конституційних прав позивачки, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану; виходячи із засад виваженості, розумності, справедливості,\~- суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у достатньому та необхідному розмірі 200\~000 (двісті тисяч) грн. 00 коп., який є співмірним, розумним та справедливим, за наслідком чого вимоги позивача є частково обґрунтованими, а позов підлягає частковому задоволенню. Одночасно судом враховується, що у відповідності до положень ч.1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що у\~відповідності до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Поряд з цим, Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи докази у справі та вимоги закону, суд вважає, що позов [PERSON] про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, а завдана моральна шкода підлягає обов`язковому відшкодуванню відповідачем, як суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати; Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»,\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Зважаючи на те, що позивач згідно приписів п. 22 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнена від сплати судового збору, а також враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 000,00 гривень. Також позивачкою у позові заявлено до відшкодування понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 50\~000,00 грн. Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Однак, як вбачається, позивачкою в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до позову жодного доказу на підтвердження звернення та отримання професійної правничої допомоги пов`язаної з даною справою, як і доказів на понесення позивачкою витрат на дану допомогу в сумі 50\~000,00 грн. Крім того, як вбачається, позовна заява та інші заяви з процесуальних питань подавались особисто позивачкою. Позивачкою також не заявлялось під час розгляду справи та до закінчення її розгляду заяв про надання доказів на підтвердження відповідних витрат після ухвалення судового рішення по справі. Поряд з цим, судом враховується, що позивачка надаючи заяву про розгляд судового засідання 17.09.2024 року без її участі, була достеменно обізнана про розгляд даної справи та непозбавлена можливості надати відповідні докази або заявити відповідну заяву в порядку передбаченому ч.8 ст. 141 ЦПК України. За наслідком чого суд вважає вимогу позивачки про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50000,00 грн. необґрунтованою та не підлягаючою до задоволення, за наслідком чого відповідні витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial