Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Представник позивача адвокат Струць Т.І., яка діє на підставі ордеру серії АТ №1059816 від 15.05.2024р., звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати спільним сумісним майном позивача та відповідачки квартиру за адресою: [ADDRESS] , та в порядку поділу майна подружжя визнати за кожною зі сторін право власності на частку такої квартири. Також в позові заявлено вимогу про відшкодування за рахунок відповідачки витрат з оплати позивачем судового збору. В обґрунтування вимог в позові вказується, що сторони перебували у шлюбі з 05.02.2016р., який було розірвано судом 13.03.2024р. В період шлюбу ними було придбано квартиру, яка зареєстрована на відповідачку. Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільно нажитого майна в позасудовому порядку, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач частково визнала позовні вимоги та просила задовольнити позов в частині визнання квартири об`єктом права спільної власності сторін в рівних частках і відмовити у стягненні з відповідачки судових витрат. В обґрунтування позиції у письмовому відзиві відповідачка посилалась на те, що ніколи не оспорювала, не порушувала і визнавала право позивача на частину квартири, а також неодноразово пропонувала позивачеві здійснити в нотаріальному порядку оформлення його прав на частку майна. Натомість позивач не вжив жодних заходів щодо досудового врегулювання спору, не пішов на поступки, а звернувся до суду, внаслідок чого поніс необґрунтовані судові витрати у вигляді сплати судового збору. Відповідачка зазначила, що покладання на неї судових витрат є для неї надмірним фінансовим тягарем, оскільки на її утриманні перебуває неповнолітній син. 25.07.2024 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 21.08.2024 від відповідачки на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено її позицію стосовно позовних вимог. 22.08.2024 судом закрито підготовче провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. 10.09.2024р. від представника позивача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, в якій також зазначено, що позивач підтримує позовні вимоги та наполягає на їх задоволенні. Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що визнає позовні вимоги стосовно спірної квартири, оскільки така квартира була придбана за спільні кошти, а зареєстрована лише за відповідачкою. Зауважила, що вона заперечує проти покладання на неї судових витрат, оскільки вона пропонувала позивачу вирішити спірне питання в нотаріальному порядку, але він відмовився. Заслухавши пояснення відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.02.2016р., який розірваний рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 13.03.2024р. №397/1253/23, що набрало законної сили 15.04.2024р. (згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень). В період перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] (далі спірна квартира). Відповідно до договору купівлі-продажу такої квартири від 24.07.2020р. покупцем зазначена відповідачка, внаслідок чого право власності на спірну квартиру зареєстроване за нею, що підтверджується змістом відповідного договору та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно висновку про оцінку майна, складеного ТОВ «Консалтинг експертиза», станом на 24.05.2024р. ринкова вартість спірної квартири складає 2\~971\~015 грн. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо поділу спірної квартири, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом. Тож між сторонами існує спір щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 60 СК Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК). Згідно ч. 2 ст. 71 СК неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Разом з тим, системний аналіз змісту ст. 71 СК в контексті положень ст.ст. 183, 364, 365, 370 ЦК свідчить, що у разі неможливості реального поділу неподільної речі між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При цьому відповідно до ст. 372 ЦК у зв`язку з поділом квартири між подружжям право спільної сумісної власності припиняється, а за сторонами підлягає визнанню право власності на належну кожному з них ідеальну частку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Відповідно до положень ст. 13 ЦПК цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивності, відповідно до якого сторони розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями статті 206 ЦПК передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторони не заперечують тієї обставини, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки була придбана сторонами в період шлюбу та за спільні кошти. Натомість на теперішній час шлюб між сторонами розірваний, а спірна квартира зареєстрована лише за відповідачкою. Відсутність державної реєстрації права власності позивача стосовно спірної квартири та відсутність між сторонами згоди щодо порядку її поділу свідчить про порушення прав позивача, як співвласника, що може бути усунуто шляхом вирішення судом спору між сторонами. Оцінивши обставини справи, суд доходить висновку, що визнання відповідачкою позову не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб та не суперечить вимогам ст.ст. 60, 63, 68-71 СК, ст.ст. 369, 372, 392 ЦК, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому відповідно до ст. 372 ЦК у зв`язку з поділом квартири між сторонами право спільної сумісної власності припиняється, а за сторонами підлягає визнанню право власності на належну кожному з них ідеальну частку, розмір якої складає . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з судового збору, сплаченого позивачем за подання позову в розмірі 11884,06 грн. /а.с. 1, 2, 21, 22/. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За обставинами судового провадження відповідачка визнала позовні вимоги під час підготовчого провадження про що зазначила у відзиві. Заперечення відповідачки проти позову фактично зводяться лише до її незгоди з покладанням на неї судових витрат. Разом з тим доводи відповідачки про відсутність підстав для покладання на неї судових витрат є необґрунтованими. В цьому контексті суд зауважує, що законом не передбачено обов`язковості вжиття заходів досудового врегулювання майнових суперечок між колишнім подружжям, а відтак ця обставина не звільняє сторін від сплати судових витрат. Доводи відповідачки про те, що саме позивач ухиляється від перереєстрації спірної квартири в нотаріальному порядку, також є необґрунтованими, оскільки всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК не підтверджуються ніякими доказами. За таких обставин на підставі ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК суд приходить до висновку про необхідність відшкодування позивачу витрат з оплати судового збору за рахунок відповідачки в розмірі 5942,03 грн. та шляхом повернення йому з державного бюджету іншої частини судового збору в сумі 5942,03 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved