Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Короткий виклад позовних вимог 15 липня 2017 року Позивач уклав шлюб з відповідачкою, Кузнєцовою [PERSON] . Від сумісного проживання [INFO] у них народився син, - [PERSON] . Спільне життя у сторін не склалося, мають різні погляди на життя. У зв`язку з чим припинили фактичні шлюбні відносини з грудня 2021 року. Відповідачка зібрала речі та пішла. Сторони не спілкуються та не підтримують зв`язок. Фактичне місце перебування відповідачки позивачу не відоме. З грудня 2021 року спільний син, [PERSON] , проживає разом із Позивачем за адресою: [ADDRESS] . Мати дитини [PERSON] , з ними не мешкає. Дана квартира є повністю облаштованою для проживання малолітньої дитини, з усіма створеними для нього умовами для виховання та розвитку.. Позивач вказує, що самостійно займається вихованням сина [PERSON] , ніколи не перешкоджав відповідачці у спілкуванні з сином та прийнятті участі у його вихованні. Проте, мати дитини, зовсім не цікавить життям дитини, його виховання, не спілкується з ним та не надає матеріальної допомоги на його утримання. Відповідач загалом протягом тривалого часу, а саме з грудня 2021 року, проживає окремо та ухиляється від обов`язків по вихованню сина, не проявляє зацікавленості до нього, матеріальної допомоги для гідного розвитку сина не надає, не цікавиться його духовним, фізичним та соціальним розвитком. Син, Кузнєцов [PERSON] , з вересня 2022 року відвідує заклад денного догляду за дітьми. Вихованням дитини займається виключно батько, який приводить та забирає дитину. Позивач вважає, що позбавлення батьківських прав є необхідним задля забезпечення захисту, перш за все, прав та інтересів дитини. Так, виникає безліч питань під час освітнього процесу, оформлення відповідних документів, заяв, що вимагаються закладами освіти, дитячими оздоровчими чи розважальними центрами, які не можливо вирішити без надання відповідної згоди матері дитини. Аргументи сторін Представник позивача, адвокат Чухонцева Д.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, зазначила, що дружина позивача з грудня місяця 2021 року залишила дитину з батьком, виїхала до подруги, після чого не повернулась. Підтримувати зв"язок з дитиною та батьком дитини відмовляється. Батько самостійно займається виховує малолітню дитину, проте відсутність матері унеможливлює вирішення питань, пов"язаних з повноцінним розвитком дитини: влаштування до дитячого садочку, лікування тощо. Позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що дружина залишила його з двурічним сином, спочатку поїхала до подруги у Львів погостювати, після чого не повернулась. Мати ухиляється від спілкування, життям с сина не цікавиться. На теперішній час у нього виникли питання щодо освітньо-виховного процесу дитини, однак позивачка не виходить на зв`язок, що унеможливлює отримання письмової згоди матері. Він подав позов про розлучення, дружина невідомо де знаходиться, про місце перебування не повідомляє. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що при складанні висновку, органом опіки було враховано довідку з дошкільного закладу та встановлено, що дитиною займається лише батько. Дитині створені необхідні умови для всебічного розвитку. При відвідуванні місця проживання малолітної дитини встановлено, що в квартирі відсутні жіночі речі, матір дитини бачили в останнє наприкінці 2021 року, де вона зараз перебуває - невідомо. Окрім батька ніхто не займається і не пікликується дитиною. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав суду, що він є хрещеним батьком Кузнєцова [PERSON] , мати якого з грудня 2021 року з невідомих йому обставин не бере учать у вихованні дитини. [PERSON] самостійно доглядає за дитиною, дитина забезпечена усім необхідним. На скільки свідку відомо між батьками дитини стався конфлікт, суть якого свідку не відома, та після цього мати дитини зібрала свої речі та виїхала. З цього часу про її місце занаходження не відомо нікому з близьких. Життям сина вона взагалі не цікавиться. На запитання головуючого, чи звертався останній із заявами про зникнення, останній повідомив, що ні, оскільки дружина гостювала у своїх подруг, він вважав, що вона повернеться до нього та сина, однак остання взагалі перестала спілкуватись. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що є матір`ю відповідачки по справі. Її донька та Кузнєцов [PERSON] у 2017 році уклали шлюб, народився у сторін син, а в грудні 2021 року донька зникла. Вважає, що у подружжі виник конфлікт. Де зараза перебуває відповідачка свідку не відомо, однак остання періодично телефонує їй, як матері та цікавиться відповідно її здоров`ям. Про свою дитину ніколи не запитувала, іі долею не цікавиться. На запитання суду чи зверталася свідок та її родичі про зникнення матері дитини свідок зазначила, що донька час від часу телефонує, і повідомляє що внеї все добре, але повертатись не збирається. Донька лише цікавится здоров"ям свідка, ані дитина (онук свідка) ані чоловік та їх життя доньку не цікавить. В неї вже своє життя. Центрально-Міськийоб`єднаний районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, будучи належним чином повідомленим про предмет та характер спору, в судове засідання не з"явився, правом подати заперечення не скористався. Фактичні обставини встановлені судом 15 липня 2017 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис №499, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище: « [PERSON] » (а.с. 11). Від сумісного проживання [INFO] у сторін народився син, - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження видане 12 грудня 2019 року Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.12). Дитина - [PERSON] , з вересня 2022 року відвідує заклад денного догляду за дітьми. Відповідно до довідки від 29 березня 2024 року виданої ФОП « [PERSON] » вихованням дитини займається виключно батько, який приводить та забирає дитину (а.с.13). Суду також представлена довідка сімейного лікаря з центру ТОВ «МЕДІКОМ КРИВБАС» відповідно до якої, стан здоров`я дитини [PERSON] задовільний, на прийом дитина прийшла в супроводі батька. За період з 2023-2024 рр дитина неодноразово хворіла респіраторними захворюваннями, грипом. Лише батько звертався за медичною допомогою та з приводу профілактичних оглядів дитини (а.с.14,15). Позивач по справі [PERSON] є платником податків та відповідно до відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків сума доходу останнього за період з 1 кварталу 2023 року по 4 квартал 2023 рік становить 1\~333\~458,45 грн (а.с.16). Відповідно до Акту від 03 червня 2024 року складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , з грудня 2021 року [PERSON] , поживає разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Мати дитини [PERSON] , з ними разом не проживає (а.с.18). Відповідно до інформації наданої Адміністрацією Державної прикордонної служби України, відповідачка по справі [PERSON] 1994 року народження державний кордон України у період з 01.12.2021 року та станом на 23 липня 2024 рік, не перетинала (а.с.33, 35). З акту обстеження умов проживання від 26 липня 2024 року встановлено, що фахівцем із соціальної роботи Криворізького міського центру соціальних служб [PERSON] , проведено обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , для виховання та розвитку дитини створені такі умови: для [PERSON] облаштовано кімнату з окремим спальним місцем (диван), комод для речей, кутовим письмовим столом з полицями (а.с.51). Згідно із висновком виконкому Металургійної районної у місті ради, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] встановлено, що матір не бере участі в утриманні та вихованні дитини, не цікавиться станом здоров`я, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків, тому орган опіки вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.44). Мотиви суду та застосовані норми права Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. ЄСПЛ у своїх рішеннях зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Згідно приписів статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 №789-ХІІ, яка є частиною національного законодавства України у відповідності до статті 9 Конституції України, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, а також дитині забезпечується такий захист i піклування, якi необхiднi для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, цією статтею; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено статтею 76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ході судового розгляду - досліджених письмових матеріалів справи, свідчень свідків, які не є заінтересованими в результатах розгляду справи та під присягаю надали показання, встановлено, що [PERSON] , залишила піклування двурічної дитиною наприкінці 2021 року на батька, позивача у справі , після чого перестала приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні малолітнього сина. Судом встановлено, що відповідачка - мати малолітньої дитини впродовж останні трьох років взагалі не спілкується з дитиною, не цікавиться її розвитком, станом здоров"я, в той час як інтереси дитини, особливо малолітньої полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. На теперішній час захист, піклування, та благополуччя п"ятирічної дити здійснює батько самостійно, а мати самоусунулась від виконання своїх обов"язків, що на думку суду, з урахуванням віку дитини, негативно впливає на гармонічний розвиток дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. ЄСПЛ розглядаючи справи на підставі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував на необхідність поглибленого вивчення національними судами всієї сімейної ситуації і відповідних факторів, а також проведення збалансованої та обґрунтованої оцінки відповідних інтересів кожної особи з постійним прагненням віднайти найкраще рішення для дітей. Тобто, в оцінці обставин справи слід зазначити, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Відповідачка обізнана про перебування справи в проваджені суду, оскільки сповіщена про справу та її характер. Однак станом на 17 вересня 2024 року відповідачкою не було зроблено жодних намагань на спростування вимог позивача. Суд зауважує, що держава несе позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо. Однак без бажання батьків держава безсильна та не може змусити їх піклуватись дитиною, якщо вони цього не бажають та нехтують своїми обов`язками по відношенню до дитини. Суд враховує, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів) є крайнім заходом, проте й враховує, що згідно з ч. 1 ст.\~168\~Сімейного кодексу\~України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною. Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи. Також суд зауважує, що справа розглядається в порядку заочного розгляду, тож відповідач не позбавлена права подати заяву про перегляд заочного рішення, та спростувати доводи позивача та висновок органу опіки та піклування. Крім того, в порядку ч. 1 ст.\~169\~Сімейного кодексу\~України якщо змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. У цій справі встановлено, що відповідачка залишила двурічну дитину з батьком, самоусунулась від виконання батьківських обов"язків, з грудня 2021 року і по теперішній час не проживає разом зі своїм сином, не бере участі у вихованні сина, не надає фінансову допомогу, і не підтримував зв`язок майже три роки поспіль. Дитина прив`язана до батька, який повністю взяв на себе роль обох батьків. Доказів того, що батько - позивач чинить перешкоди у спілкуванні матері з сином не встановлено, так само як і не встановлено, що мати зверталася за допомогою до органів опіки та піклування чи суду для організації доступу та контактів з дитиною. На думку суду, відповідачка могла і повиненна була усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з малолітнім сином зокрема, враховуючи вік останнього в той час, коли їх контакт припинився (два роки), може призвести не лише до значного ослаблення, а той повного розриву, зв`язку між нею та дитиною, яка в цьому віці потребує особливої опіки матері. Саме бездіяльність відповідачки призвела до розриву зв`язків між нею та сином, доказів рпротилежного не здобуто. Виходячи з\~вищенаведеного,\~суд вважає,\~що у\~судовому засіданні\~достовірно встановлено,\~що відповідачка\~не тільки\~ухиляється від\~виконання своїх\~обов`язків по\~вихованню та\~матеріальному утриманню\~дитини,\~а й\~свідомо передала\~свої обов`язки\~по вихованню\~дитини батькові\~ [PERSON] ,\~нехтує своїми\~батьківськими обов`язками,\~не піклується\~про фізичний\~і духовний\~розвиток,\~не забезпечує належного харчування, медичного огляду, лікування, не спілкується з дитиною в повному обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню дитини загальноприйнятих норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, а отже ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не проявляє батьківської турботи, але має реальну можливість виконувати такі обов`язки, а тому є всі підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав. Зважаючи на те, що мати дитини відповідачка по справі самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням, утриманням дитини не займається, не піклуються про здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток сина, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідачки суд враховує, що відповідачка [PERSON] є молодою, здоровою жінкою, яка за своїм станом здоров`я може та повинна працювати та забезпечувати дитину всім необхідним, дитина самостійного джерела засобів до існування не має. За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути аліменти з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 з усіх видів доходу, але не менше 50% від прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. На підставі викладеного,

Outcome: approved