Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Головного управління МВС України в м. Києві про звільнення майна з під арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що Слідчим управлінням ГУМВС України в м. Києві здійснювалось досудове розслідування кримінальної справи № 1-95/2009, порушеної за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187, ст. 353 КК України відносно [PERSON] та [PERSON] . У ході здійснення досудового слідства слідчим Слідчим управлінням ГУМВС України в м. Києві застосовано захід забезпечення кримінальної справи у вигляді накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить Позивачу на праві спільної приватної власності.Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 21.08.2009 р. у справі № 1-95/2009 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187 та ст. 353 КК України та призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю та [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187 та ст. 353 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. [INFO] помер [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про смерть. Також, [INFO] померла мати Позивачки, [PERSON] , якій також належала 1/4 частина в арештованій квартирі. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що Постановою слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Жаркіх О.В. від 19.05.2008 р. № б/н, зареєстрованою Першою Київською державною нотаріальною конторою 22.05.2008 р. за № 7239275 було незаконно накладено арешт на частки в квартирі [ADDRESS] , які належать Позивачці та її матері на праві приватної власності, що позбавляє Позивачку права вільно володіти та розпоряджатися належним їй майном, а тому із урахування втрати чинності КПК 1960 р., тривалого часу, що минув після постановлення вироку, істотних організаційних та кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у її право власності шляхом звернення до суду є єдиним ефективним способом відновлення її прав. Ухвалою суду від 18.04.2024 р. було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовчий розгляд, витребувано у П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори завірені належним чином копії спадкових справ №№538/2019, 537/2019, 1503/2015 заведених на ім`я померлих [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 01.05.2024 р. від представника відповідача [PERSON] , із застосуванням системи «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, тому не здійснив жодних порушень законних прав та інтересів Позивача, обов`язок щодо вирішення долі арештованого під час досудового слідства майна, покладається на суд при ухваленні рішення по справі, відтак, зазначав, що позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. 02.05.2024 р. представником позивача із застосуванням системи «Електронний суд» було подано відповідь на відзив, в якому вказувала, що Відповідач підтверджує факт накладення арешту на майно, про що зазначалося Позивачем та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, де зазначено, що арешт накладено 19.05.2008 СУ ГУМВС України в м. Києві. Окрім того, Відповідач також фактично погоджується із доводами Позивача, викладеними в позовній заяві в тій частині, в якій Позивачкою зазначалося, що якщо арешт майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства. 22.07.2024 року до суду надійшла копія спадкової справи заведена після померлої [INFO] [PERSON] 16.08.2024 року до суду надійшли копії спадкових справ заведених після померлих [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 20.05.2024 р., що занесена до протоколу судового засідання підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача адвокат Сініцина О.П., в судове засідання не з`явилася, в своїй письмовій заяві до суду позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Вказувала, що арешт на частки в квартирі [ADDRESS] , які належать Позивачці та її матері на праві приватної власності, накладено незаконно, що позбавляє Позивачку права вільно володіти та розпоряджатися належним їй майном. Представник відповідача в судовому засіданні підтримала поданий відзив на позовну заяву та просила суд про відмову у задоволенні позовних вимог. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 17.12.2007 р., видного Відділом приватизації Деснянської районної у м. Києві Держадміністрації згідно з розпорядженням від 17.12.2007 р. № 3290 та зареєстрованого в Київському Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві спільної приватної власності за № 5791 від 26.12.2007 р., квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної власності гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та Позивачці, [PERSON] , в рівних долях. Постановою слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Жаркіх О.В. від 19.05.2008 р. № б/н , зареєстрованою Першою Київською державною нотаріальною конторою 22.05.2008 р. за №№ 7239275 та 7239411 було накладено арешт на майно обвинувачених у вчиненні злочинів, синів Позивачки, [PERSON] та [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] , співвласниками якої вони є. Арешт на вказане нерухоме майно було накладено 19.05.2008 р. з метою запобігання можливості її відчуження до постановлення вироку та для забезпечення у подальшому здійснення його конфіскації як виду додаткового покарання. Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 21.08.2009 р. у справі № 1-95/2009 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187 та ст. 353 КК України та призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю та [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187 та ст. 353 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. З наданої Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що все квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить також Позивачці на праві спільної власності, в якій [PERSON] та [PERSON] належить по 1/4 частини, знаходиться під арештом, реєстраційні номери обтяження: 7239275 та 7239411 від 22.05.2008 р.; підстава обтяження: постанова, б/н, 19.05.2008, СУ ГУМВС України в м. Києві, Слідчий - [PERSON] . При цьому, [INFO] помер [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про смерть. Також, [INFO] померла мати Позивачки, [PERSON] , якій також належала 1/4 частина в арештованій квартирі. Померлими не було складено заповітів щодо належного їм на праві власності майна, що зумовлює виникнення у Позивачки, як спадкоємиці першої черги за померлою матір`ю та дітьми, права на спадкування за законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1233 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, Позивачка, є спадкоємицею першої черги за померлою матір`ю та синами. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Так, після смерті своєї матері, [PERSON] , Позивачка, [PERSON] 13.11.2015 р. звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, спадкова справа № 58210676. Також, після смерті свого сина, [PERSON] , Позивачка, [PERSON] звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, спадкова справа № 64133118. Окрім того, після смерті свого сина, [PERSON] , Позивачка, [PERSON] звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, спадкова справа № 64133148. Отже, судом встановлено, що позивачка, [PERSON] є спадкоємицею першої черги вказаних померлих за законом, вчасно вступила у право спадкування та має право отримати свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, відповідно до п. 4.18. Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Як було зазначено вище, Постановою слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Жаркіх О.В. від 19.05.2008 р. № б/н, зареєстрованою Першою Київською державною нотаріальною конторою 22.05.2008 р. за №№ 7239275 та 7239411 було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що позбавляє Позивачку, [PERSON] , можливості оформити свої спадкові права після смерті її синів. Крім того, з огляду на те, що арешт було накладено на всю квартиру, а не на частки квартири, належні синам Позивачки, Позивачка також позбавлена можливості оформити свої спадкові права після смерті її матері та вільно розпоряджатися належною їй 1/4 частиною квартири. У частині конфіскації майна вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 21.08.2009 р. у справі № 1-95/2009 виконано не було. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки, зокрема, десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду. [PERSON] та [PERSON] були засуджені за вчинення злочину, в тому числі, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, що належить до особливо тяжких злочинів, відтак визначений КК України строк давності виконання покарання, як основного, так і додаткового у виді конфіскації майна, сплинув 30.11.2020 р. Станом на день звернення до суду, згідно Інформації з Єдиного реєстру боржників відносно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] не має відкритих виконавчих проваджень. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наявність арешту, накладеного на майно, що належить позивачу на праві власності, перешкоджає їй у визначений законом спосіб реалізувати своє право власності в повному обсязі, а отже таке право підлягає захисту в судовому порядку, оскільки у інший спосіб позивачі позбавлені можливості вирішити питання щодо скасування арешту. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", "Кушоглу проти Болгарії"). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Арешт майна має тимчасовий характер і після припинення процедури, в зв`язку з якою накладено арешт, відповідне втручання право власності особи набуває фактично свавільного характеру. Спір є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Правовідносини виникли за дії КПК України 1960 року. Порядок накладання арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статтях 126, 234 КПК України в редакції 1960 року. Зокрема, у статті 126 КПК України в редакції 1960 року зазначено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Скасування арешту на майно на стадії розслідування було можливим лише за постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126 КПК України 1960 року). Позиція Верховного Суду щодо подібних ситуацій регламентує, що будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном, у зв`язку з чим вправі звернутися до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту. Позивач, [PERSON] пред`явила позов не у зв`язку із завданням їй матеріальної шкоди обвинуваченими, а з підстав необґрунтованого обмеження її права власності Постановою слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Жаркіх О.В. від 19.05.2008 р. № б/н. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Особливістю негаторного позову є те, що він спрямований на усунення таких порушень вказаних повноважень власника, які наявні на момент звернення з позовом. Саме тому до вимог за негаторним позовом строки позовної давності не можуть застосовуватися. Якщо ж перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном були усунені, то відповідно і відсутні підстави для пред`явлення такого позову. У такій ситуації власник може вимагати тільки відшкодування завданих збитків або скористатися іншим способом захисту свого права. Позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, допоки особа є власником нерухомого майна, тобто за нею зареєстровано право власності на це майно, вона не може бути обмежена в праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування й розпорядження цим майном. Тому негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує саме правопорушення. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 серпня 2023 року у справі № 922/1832/19 зазначено, що на негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення. З огляду на викладене, а також враховуючи позиції Великої Палати Верховного Суду викладену у Постановах від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11, від 15.05.2019 справа № 372/2904/17-п та від 09.11.2019 р. у справі № 643/3614/17, дане питання підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Отже, суд зазначає, що із урахування втрати чинності КПК 1960 р., тривалого часу, що минув після постановлення вироку, істотних організаційних та кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності Позивачки шляхом звернення до суду є єдиним ефективним способом відновлення прав Позивачки. З урахуванням викладеного, суд вважає, існують всі підстави для задоволення позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК). У зв`язку із тим, що позивач не ставила питання щодо розподілу судових витрат, суд вважає необхідним судові витрати з розгляду справи покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved