Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Самарін А.С. звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «К9», приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко Анни Сергіївни про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. В обґрунтування\~поданої заяви\~зазначив,\~що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.01.2024 у справі № 182/2401/23, провадження № 2/0182/195/2024 визнано виконавчий напис від 07 грудня 2021 року, зареєстрований в реєстрі № 3620, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною, щодо стягнення з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «К9» заборгованості в розмірі 32 850 грн. таким, що не підлягає виконанню. Під час судового розгляду справи № 182/2401/23 приватним виконавцем Макаренко Анною Сергіївною було стягнено з позивача грошові кошти в сумі 37\~493, 20 грн. з призначенням платежу: повне стягнення за ВП № 68058162 з виконання виконавчого документу: виконавчий напис № 3620 виданий 07.12.2021 документ видав: приватний нотаріус Київський мiського нотаріального округу Журавльова Лариса Михайлiвна, що підтверджується квитанцією від 23.06.2023, яка додається. Оскільки грошові кошти в сумі 37\~493, 20 грн. було завчасно стягнуто приватним виконавцем на користь стягувача та в якості власної винагороди вважає, що такі кошти підлягають поверненню їх набувачами. Визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню свідчить про те, що правові підстави набуття відповідачами (стягувачем за виконавчим провадженням та приватним виконавцем) грошових коштів у сумі 37\~493, 20 грн відпали, а відтак ці кошти підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України. З суми в 37\~493, 20 грн. з позивача було стягнуто 32 850 грн. на користь стягувача ТОВ «ФК «К9» та 4\~643, 20 грн. на користь приватного виконавця. Просить суд стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «К9» на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти в сумі 32 850 грн. та з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Макаренко Анни Сергіївни на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти в сумі 1 359 грн. Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко А.С. надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що стягнення з позивача на користь приватного виконавця грошових коштів у сумі 4 643, 20 грн., пов`язане зі здійсненням приватним виконавцем примусового виконання виконавчого документа та відповідає нормам ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Суду не надано підтверджень, що будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження позивачем оскаржувались та були визнані незаконними. Водночас виконавче провадження було відкрито, після цього проводились виконавчі дії по виконанню виконавчого напису нотаріуса, що виключає факт абсолютної безпідставності набуття грошових коштів приватним виконавцем. При виконанні професійних обов`язків, визначених законодавством України, приватний виконавець не мав передумов для звільнення позивача від сплати витрат виконавчого провадження. Вимога щодо стягнення з приватного виконавця 4\~643, 20 грн є безпідставною, а тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник [PERSON] адвокат Самарін А.С. надав відповідь на відзив в якій зазначив, що скасування виконавчого напису, у зв`язку з виконанням якого стягнута основна винагорода та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала. Згідно постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди від 05.01.2022 ним було визначено розмір основної винагороди в сумі 3 285 грн., а згідно постанови приватного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 05.01.2022 ним було визначено розмір витрат в сумі 700 грн., що загалом становить 3 985 грн. Натомість приватним виконавцем було стягнуто в рахунок основної винагороди та витрат виконавчого провадження 4 643, 20 грн., тобто 658, 20 грн. були стягнуті з відповідача взагалі без жодної правової підстави. Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко А.С. надано заперечення на відповідь на відзив в яких зазначала, що підстава набуття основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження відпала у зв`язку з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є помилковими, оскільки основну винагороду стягнуто не на підставі даного виконавчого документу, а на підставі винесеної приватним виконавцем постанови про стягнення з боржника основної винагороди під час здійснення виконавчого провадження, а також постанови про стягнення витрат виконавчого провадження, які є чинними, тому такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні ст.1212 Цивільного кодексу України. При закінченні виконавчого провадження, приватним виконавцем було виявлено надлишково стягнуті кошти з [PERSON] . 28.06.2023 грошові кошти у розмірі 658,20 грн. які були перераховані на рахунок позивача [NUMBER] відкритий в АТ «Універсал Банк» з призначенням платежу. Вказане підтверджується платіжною інструкцією №11077 від 28.06.2023. Таким чином, задоволення судом вимоги про стягнення з приватного виконавця на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 658,20 грн. призведе до подвійного стягнення грошових коштів з приватного виконавця. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.09.2024 провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко Анни Сергіївни про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів в частині вимог в сумі 3\~285 грн закрито. [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити. Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «К9» у судове засідання не з`явився, повідомлявся про час і місце розгляду справи, причину неявки не повідомив. Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко А.С. надала заяву про розгляд справи без її участі. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободви знається право людини на доступ до правосуддя, а згідно статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відповідно до частини першої, другої статті 5 ЦПК України,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20 та у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, за правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту статті 1212 ЦК України, можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1)повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4)відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20, враховуючи, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів, що стягнені з позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, а тому отримані відповідачем кошти підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи,\~07 грудня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Михайлівна вчинила виконавчий напис № 3620 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «К9» заборгованості в розмірі 32 850 грн. 00 коп. Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко Анна Сергіївна, на підставі вищевказаного виконавчого напису, 05 січня 2022 року відкрила виконавче провадження № 68058162. З [PERSON] на користь товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Фінансова компанія\~«К9»стягнуто грошові кошти в сумі 32 850 грн., на користь приватного виконавця стягнуто грошові кошти в сумі 700 грн. в рахунок сплати мінімальних витрат виконавчого провадження та 3\~285 грн. в рахунок сплати основної винагороди приватного виконавця. Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.01.2024 в справі № 182/2401/23, провадження № 2/0182/195/2024 визнано виконавчий напис від 07 грудня 2021 року, зареєстрований в реєстрі № 3620, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною, щодо стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «К9» заборгованості в розмірі 32 850 грн. таким, що не підлягає виконанню. Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «К9» грошових коштів у сумі 32 850 грн., що стягнуті з [PERSON] у примусовому порядку у виконавчому провадженні № 68058162 на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, отримані відповідачем кошти в сумі 32 850 грн. підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України. Враховуючи зазначене вимоги\~ [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "К9" про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 32\~850 грн. за виконавчим написом нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню, оскільки правова підстава для примусового стягнення спірних грошових коштів вважається такою, що відпала. Щодо позовних вимог позивача про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів з приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко Анни Сергіївни, суд зазначає наступне. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів. Частинами першою, другою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім винятків, установлених цією частиною. Частиною першою статті 18 Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Частина ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. В межах виконавчого провадження № 68058162 було стягнуто з боржника на користь приватного виконавця грошові кошти в сумі 700 грн в рахунок сплати мінімальних витрат виконавчого провадження. Частиною першою статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів та витрати виконавчого провадження, що передбачено абзацом другим частини третьої статті 42 вказаного Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець для здійснення примусового виконання рішень відкриває в банках рахунки, у тому числі за потреби в іноземній валюті, для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам; зарахування коштів виконавчого провадження; зарахування винагороди. Згідно з частиною третьою статті 44 Закону України «Про виконавче провадження», кошти, зазначені у пунктах 1 і 2 частини другої цієї статті, не є доходом приватного виконавця. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Грошові кошти, що були стягнуті з боржника на користь приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко Анни Сергіївни, не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинна постанова приватного виконавця про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в даному випадку відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача стягненням грошових коштів, оскільки вони не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження та питання про повернення боржнику стягнутої приватним виконавцем витрат виконавчого провадження має вирішуватися не в порядку стягнення безпідставно набутих коштів. З досліджених матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження було відкрито приватним виконавцем з дотриманням вимог законодавства, що регулює примусове виконання рішень. Підставою відкриття вказаного виконавчого провадження була заява стягувача про примусове виконання рішення. Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, незаконними не визнавались. Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко А.С. на відповідній правовій підставі були отримані кошти, як витрати виконавчого провадження. При виконанні професійних обов`язків, визначених законодавством України, приватний виконавець виконавчого округу\~Дніпропетровської області\~Макаренко А.А.не мала передумов для звільнення [PERSON] від сплати витрат виконавчого провадження, такі витрати стягнуті з [PERSON] відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для стягнення витрат виконавчого провадження з боржника є факт понесення таких витрат приватним виконавцем для організації та проведення виконавчих дій, а тому відшкодування приватному виконавцю понесених ним витрат не ставиться у взаємозалежність із визнанням виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Окрім цього, згідно копії платіжної інструкції №11077 від 28.06.2023 грошові кошти в сумі 658,20 грн. були перераховані на рахунок [PERSON] з призначенням платежу: повернення надлишково стягнених коштів зг. заяви по ВН № 3620 від 07.12.2021 ВП № 68058162. Враховуючи зазначене, позовні вимоги [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макаренко Анни Сергіївни про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів не підлягають задоволенню. Відповідно до\~частини 1\~статті 141\~ЦПК України судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина четверта\~статті 268 ЦПК України). Згідно з частиною п`ятою\~статті 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повний текст рішення складений відповідно до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, тобто датою ухвалення судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 26.08.2024, є дата складення повного судового рішення 12.09.2024.

Outcome: partial