Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачка [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Chery TIGGO 2 (А 13Т) номер кузова [NUMBER] в розмірі 133 757 (сто тридцять три тисячі сімсот п`ятдесят сім) гривень 00 коп. Також просить стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати у виді судового збору в розмірі 1337 гривень 60 коп. та понесені нею судові витрати\~ пов`язані з виготовленням довідки експерта щодо оцінки ринкової вартості автомобіля в розмірі 680 гривень 00 коп. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було спільно придбано вищевказаний автомобіль, який на даний час є спільним сумісним майном подружжя. З березня 2021 року шлюбні відносини між ними\~ було припинено. Автомобіль залишився у користуванні відповідача, але згодом їй стало відомо, що [PERSON] без її згоди відчужив автомобіль\~ марки Chery TIGGO 2 (А 13Т) номер кузова [NUMBER] [PERSON] . Тому з метою захисту своїх прав на спільне сумісне майно подружжя вона звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою судді Богуславського районного суду Київської області Тітова М.Б. від 05 липня 2022 року у справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 22 січня 2024 від позивачки [PERSON] на адресу суду надійшла заява про зміну предмета позову, в якій на підставі ст.ст.43, 49 ЦПК України уточнено позовні вимоги, вимогами наступного змісту: визнати договір купівлі продажу автомобіля «Chery TIGGO» 2(А 13Т), номер кузова [NUMBER] , від 09.10.2021 недійсним. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги, обґрунтувавши їх вищевикладеними фактами та доказами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив суду, що він автомобіль «Chery TIGGO» 2(А 13Т), номер кузова [NUMBER] , придбав за власні кошти, а саме частину коштів від продажу свого автомобіля марки Шевроле, який був придбаний ним до шлюбу,\~ та 6000 доларів США, які він позичив у [PERSON] . Оскільки позику [PERSON] він не повернув, то на вимогу останнього передав йому вищевказаний автомобіль в рахунок погашення боргу. Суд, заслухавши сторони, свідка та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 05 березня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби\~\~ Богуславського районного управління юстиції Київської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 7). Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 27 квітня 2022 року шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с. 16). Автомобіль марки «Chery TIGGO» 2(А 13Т), номер кузова [NUMBER] придбаний у період перебування у шлюбі між сторонами, а саме 06 березня 2019 року, що підтверджується договором №214212-Y06534 купівлі-продажу автомобіля\~ на умовах 100% передоплати (т. 1 а.с. 8-13). 09 жовтня 2021 року відповідач [PERSON] продав автомобіль марки «Chery TIGGO» 2(А 13Т), номер кузова [NUMBER] , [PERSON] за ціною 150000 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу №7144/2021/2850166, який оформлений сервісному центрі №7144 РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області (т. 2 а.с. 116). В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив пояснення відповідача [PERSON] щодо надання позики останньому в сумі 6000 доларів США на придбання автомобіля, а також пояснив, що [PERSON] не повернув йому борг та в рахунок повернення позики передав автомобіль марки «Chery TIGGO» 2(А 13Т), номер кузова [NUMBER] . Вирішуючи даний спір, суд враховує наступні положення чинного законодавства України. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Частиною третьою статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. У раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. В даній справі судом встановлено, що автомобіль марки «Chery TIGGO» 2(А 13Т), номер кузова [NUMBER] придбаний у період перебування у шлюбі між сторонами, а саме 06 березня 2019 року, що підтверджується договором №214212-Y06534 купівлі-продажу автомобіля\~ на умовах 100% передоплати. Відповідачем в судовому засіданні не спростовано презумпцію спільності вказаного рухомого майна (автомобіля), яке відчужене [PERSON] під час шлюбу між сторонами, а тому суд приходить до висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного автомобіля від 09.10.2021, оскільки відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для визнання цього правочину недійсним. При цьому суд враховує, що визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості. Враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки\~ «Chery TIGGO» 2(А 13Т), номер кузова [NUMBER] , то правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників. Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 438/462/14 (провадження № 61-23623св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16 (провадження № 61-34723св18), від 10 червня 2020 року у справі №454/2786/17 (провадження №61-975св20), від 01 березня 2021 року у справі №753/10236/14 (провадження №61-16403св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою правовідносини, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення,\~ ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на\~ підставу\~ своїх\~ вимог і заперечень,\~ підтверджених доказами,\~ які\~ були досліджені в судовому засіданні і\~ які\~ відповідають\~ вимогам\~ закону\~ про\~ їх\~ належність та допустимість,\~ або обставин,\~ що не\~ підлягають доказуванню,\~ а також\~ якщо\~ рішення\~ містить\~ вичерпні\~ висновки\~\~ суду,\~\~ що\~\~ відповідають\~\~ встановленим\~\~ на\~ підставі\~ достовірних доказів обставинам,\~ які мають значення для\~ вирішення справи. Суд констатує той факт, що відповідачем не доведено факт придбання спірного автомобіля за власні кошти від продажу автомобіля Шевроле, що був придбаний до укладення шлюбу із позивачкою, та на отриману позику від [PERSON] в сумі 6000 доларів США, оскільки крім показань свідка [PERSON] інші докази, які б підтверджували дату продажу автомобіля Шевроле, його вартість, письмові розписки про отримання позики, а також докази про використання позики на купівлю автомобіля, суду не були надані. Відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються доводи заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (зазначену правову позицію викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позивачкою доведено факт, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідачем не спростовано презумпцію спільності вказаного майна, яке відчужене [PERSON] під час шлюбу між сторонами. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок\~ вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. За наведених обставин позов [PERSON] підлягає задоволенню, необхідно визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Chery TIGGO» 2(А 13Т), номер кузова [NUMBER] , від 09 жовтня 2021 року за номером 7144/2021/2850166, який укладений між\~ [PERSON] та [PERSON] , та оформлений у сервісному центрі №7144 РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській\~ області. Судові витрати згідно ст. 141 ЦПК України які понесені на сплату судового збору та оцінку автомобіля, підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки З урахуванням викладеного та

Outcome: approved