Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з 05.11.2010 року перебувала у офіційному шлюбі з [PERSON] , який рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27.03.2019 року розірвано та стягнуто аліменти на утримання дитини, рішення набрало законної сили 27.04.2019 року. Від цих шлюбно-сімейних відносин сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що проживає разом з позивачем. Позивач [PERSON] , 09.10.2019, відповідно до свідоцтва про зміну імені Серія [NUMBER] , змінила прізвище на [PERSON] , за актовим записом № 80 від 09.10.2019. В період шлюбно-сімейних відносин, а саме, 28.12.2017, позивачу був виданий ордер на жиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.12.2017 року. Відповідно до ордеру право на зайняття жилого приміщення було надане [PERSON] разом з родиною, що складається з трьох людей, а саме [PERSON] її чоловіка - [PERSON] та їх сина [PERSON] . В період шлюбу позивач та відповідач проживали у службовому приміщенні Харківської обласної прокуратури. Фактично шлюбно-сімейні відносини припинилися в грудні 2018 року з цього часу відповідач мешкав окремо від позивача та їх сина. Технічний паспорт на вищевказану квартиру був виготовлений 09 вересня 2019 року, ремонт в квартирі був завершений в травні 2020 року. На момент подачі позову відповідач не проживав у спірній квартирі жодного дня. Відповідач має у власності квартиру за адресою [ADDRESS] , а також 1/30 частки власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , цей факт підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.08.2021року. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилася, направила свого представника адвоката Данько Л.В., яка подала заяву в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач до суду не з`явився. Про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву проти позову не подав. Враховуючи положення ч.1 ст.280 ЦПК України судом проведено заочний розгляд справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивач і відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 2010 року, який рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27.03.2019 року розірвано, рішення набрало законної сили 27.04.2019 року. Від цих шлюбно-сімейних відносин сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] , 09.10.2019, відповідно до свідоцтва про зміну імені Серія [NUMBER] , змінила прізвище на [PERSON] , за актовим записом № 80 від 09.10.2019. 28 грудня 2017 року на ім`я позивача [PERSON] був виданий ордер № 065168 на жиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.12.2017 року. Відповідно до ордеру право на зайняття жилого приміщення було надане [PERSON] разом з родиною, що складається з трьох людей, а саме [PERSON] її чоловіка - [PERSON] та їх сина [PERSON] . З інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 71 Житлового Кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до\~ст.107 ЖК України\~у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно роз`ясень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року (із наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла\~є найбільш\~крайньою формою\~втручання у\~право на\~повагу до\~житла». Втручання\~держави є\~порушенням статті\~8\~Конвенції,\~якщо воно\~не переслідує\~легітимну мету,\~не здійснюється\~згідно із\~законом та\~не може\~розглядатись як\~необхідне в\~демократичному суспільстві (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Судом встановлено, що ордер № 065168 на жиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виданий на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.12.2017 року саме на сім`ю з трьох осіб, в тому числі на [PERSON] . Згідно акту обстеження квартири [ADDRESS] про проживання мешканців від 20 лютого 2022 року, підписаного головою правління ОСББ «Ньютона 104» та сусідами [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що в спірній квартирі мешкають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з 27 березня 2019 року по теперішній час у вказаній квартирі не мешкає. \~ \~ \~ \~Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2023 року \~позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення 9-го поверху № 5 у житловому будинку літ. «А-9», загальною площею 4,1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку розподілу спільного майна подружжя.\~В решті задоволення позовних вимог відмовлено. Отже, судовим рішенням встановлено, що за час шлюбу подружжям було придбано у спільну власність нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення 9-го поверху № 5 у житловому будинку літ. «А-9», загальною площею 4,1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1529690463101, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності). Зазначений об`єкт нерухомості зареєстровано на відповідача [PERSON] . \~ \~ \~ З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що відповідач [PERSON] вибув зі спірної квартири на постійне проживання в інше жиле приміщення саме через те, що спільне життя з [PERSON] не склалося, шлюбні відносини припинені, шлюб між подружжям розірвано. \~ \~ \~ \~Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на вищезазначене, позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed