Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гудим Ольга Леонідівна, про визнання недійсним договору дарування квартири. Згідно заявлених вимог позивач просить суд визнати недійним договір дарування квартири від 05 жовтня 2023 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гудим О.Л. і зареєстрований в реєстрі за № 1470, застосувати наслідки його недійсності. Вимоги позову обґрунтовані тим, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у справі №755/5399/23 позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири 440 742,00 грн, у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири 20 000,00 грн. Позивач зазначає, що 20 листопада 2023 року під час перегляду зазначеного рішення суду апеляційним судом позивачу стало відомо, що квартира [ADDRESS] , що належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, з 05 жовтня 2023 року вже не належать їм, у зв`язку з даруванням цієї квартири [PERSON] , яка є донькою [PERSON] та сестрою [PERSON] . Відтак, на думку позивача, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мають наміру виконувати вищевказане судове рішення з огляду на відсутність у них необхідної суми грошових коштів, а укладання оспорюваного договору спрямовано на уникнення виконання судового рішення, тому договір дарування є недійсним. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гудим Ольги Леонідівни завірену належним чином копію договору дарування, серія та номер 1470 від 05 жовтня 2023 року. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 01 березня 2024 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що оспорюваний договір не є фраудаторним, тобто таким, що направлений на ухилення від виконання судового рішення та сплати боргу позивачу. Зазначає, що цей договір було укладено виключно з добросовісною метою для забезпечення власним житлом доньки відповідача - [PERSON] , при укладенні договору був відсутній умисел на порушення цивільних прав позивача, доказів протилежного позивачем не надано. Вказує, що оспорюваний договір не впливав на зменшення платоспроможності відповідача та на здатність забезпечити виконання судового рішення, адже виконання судового рішення з її сторони було забезпечено фінансовими заощадженнями та доходами від отримання пенсії та заробітної плати, а також належною їй на праві власності іншою квартирою, ринкова вартість якої складає значно більшу суму, ніж стягнуто за рішенням суду. При цьому, постановою приватного виконавця на квартиру відповідача було накладено арешт, що надає приватному виконавцю право звернути стягнення на квартиру. Крім того, на день відкриття провадження у справі, відповідач почала виконувати судове рішення шляхом сплати коштів на рахунок приватного виконавця, на день подання відзиву сплачено 121 373,89 грн. Крім того, відповідач звернулась до суду із заявою про розстрочку виконання рішення суду. Викладені обставини, на переконання відповідача, підтверджують, що відповідач не ухиляється від виконання рішення суду, виконує його, а платоспроможність відповідача не зменшилась. (а.с.64-65) 21 березня 2024 року до суду надійшли письмові пояснення позивача [PERSON] з додатками (а.с.85-92), які не є визначеною ст.174 ЦПК України заявою по суті, виключно в яких учасник справи має викладати письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору. Крім того, 04 квітня 2024 року відповідачем [PERSON] подано до суду письмові пояснення з додатками (а.с.107), які також не є визначеною ст.174 ЦПК України заявою по суті, виключно в яких учасник справи має викладати письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору. 29 квітня 2024 року відповідачем [PERSON] подано до суду письмові пояснення з додатками (а.с.114), які також не є визначеною ст.174 ЦПК України заявою по суті, виключно в яких учасник справи має викладати письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору. Іншими учасниками справи заяв чи клопотань до суду подано не було. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у справі №755/5399/23 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири. Ухвалено стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, у розмірі 440 742,00 грн, у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири 20 000,00 грн, в іншій частині вимог відмовлено. Також ухвалено стягнути із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] витрати за проведення експертного дослідження у розмірі по 4250,00 грн з кожного, а також витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги майнового характеру у розмірі по 3 372,92 грн з кожного. (а.с.10-12) Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року скасовано в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат зі сплати судового збору в розмірі 3 372,92 грн та ухвалено в цій частині нове рішення, яким компенсовано позивачу за рахунок держави витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 372,92 грн, в решті рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року залишено без змін. (а.с.13-17) На виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у справі №755/5399/23, з урахуванням змін, внесених постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року, 04 січня 2024 року видано виконавчі листи, на підставі яких приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Клименком О.О. відкрито виконавчі провадження щодо боржників [PERSON] та [PERSON] . 17 січня 2024 року, в межах виконавчого провадження [NUMBER] приватним виконавцем винесено постанову пор арешт майна боржника [PERSON] , а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с.76-77) Як убачається з наявних в матеріалах справи квитанцій, з 05 лютого 2024 року здійснювалось погашення заборгованості щодо боржника [PERSON] (а.с.78-81) 19 березня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Клименком О.О. винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів №755/5399/23, виданих 01 січня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва щодо стягнення з боржника [PERSON] на користь стягувача [PERSON] : у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, у розмірі 440 742,00 грн; у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири 20 000,00 грн; за проведення експертного дослідження у розмірі 4250,00 грн, у зв`язку виконанням виконавчих документів в повному обсязі (а.с.109, 111-112). 19 березня 2024 року та 20 березня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Клименком О.О. винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів №755/5399/23, виданих 01 січня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва щодо стягнення з боржника [PERSON] на користь стягувача [PERSON] : у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, у розмірі 440 742,00 грн; у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири 20 000,00 грн; за проведення експертного дослідження у розмірі 4250,00 грн; витрат зі сплати судового збору за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 3 372,92 грн, у зв`язку виконанням виконавчих документів в повному обсязі (а.с.115-зворот, 116-зворот, 118-119). Предметом судового спору в даній справі є вимоги щодо визнання недійсним договору дарування квартири від 05 жовтня 2023 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гудим О.Л. і зареєстрований в реєстрі за № 1470, а також застосування наслідків його недійсності, з тих підстав, що укладання цього договору спрямоване на уникнення виконання судового рішення у справі №755/5399/23, оскільки він укладався з метою приховання майна боржників - відповідачів [PERSON] та [PERSON] , на яке може бути звернуто стягнення, тому позивач вважає цей договір фіктивним. На виконання ухвали суду, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гудим О.Л. направлено до суду копію оспорюваного договору. Так, 05 жовтня 2023 року між [PERSON] , [PERSON] (дарувальники) та [PERSON] (обдаровувана) укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири, відповідно до умов якого дарувальники безоплатно передали у власність, а обдаровувана прийняла у власність квартиру [ADDRESS] (п.2. договору). Сторони за цим договором домовились про те, що під передачею квартири, що дарується, слід вважати одержання в присутності нотаріуса обдаровуваною оригінального примірника договору дарування після його нотаріального посвідчення (п. 4. договору). (а.с.83) Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі). У Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці (див. постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 295/11869/20 (провадження № 61-1204св21). Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України). Згідно з частинами 2, 3 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №369/11268/16-ц, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України. Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Проте, за матеріалами справи не вбачається, що відповідачі (сторони оспорюваного договору дарування) є родичами, докази на підтвердження цих обставин в матеріалах справи відсутні, також в матеріалах справи відсутні докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності, з яких можна було б дійти беззаперечного висновку, що укладання договору дарування від 05 жовтня 2023 року спрямоване на ухилення відповідачів [PERSON] , [PERSON] від виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у справі №755/5399/23, яким частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, як і докази того, що укладанням цього договору дарування квартири порушені права позивача [PERSON] . Навпаки, за матеріалами справи вбачається, що оспорюваний договір укладений до набрання законної сили рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у справі №755/5399/23, 17 січня 2024 року в межах одного з виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа №755/5399/23 приватним виконавцем винесено постанову пор арешт майна боржника [PERSON] - квартири за адресою: [ADDRESS] , реалізація якої мала би повною мірою забезпечити виконання рішення суду у справі №755/5399/23. При цьому з 05 лютого 2024 року здійснювалось погашення заборгованості за виконавчими документами і заборгованість за всіма виконавчими листами №755/5399/23, виданими Дніпровським районним судом міста Києва на виконання судового рішення погашена в повному обсязі, у зв`язку із чим 19 березня 2024 року приватним виконавцем винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів №755/5399/23, виданих 01 січня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва щодо стягнення з обох боржників на користь стягувача [PERSON] : у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, у розмірі 440 742,00 грн; у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири 20 000,00 грн; за проведення експертного дослідження у розмірі 4250,00 грн; а також з боржника [PERSON] витрат зі сплати судового збору в розмірі 3 372,92 грн. Наведені вище обставини нівелюють доводи позивача про те, що оспорюваний договір спрямований на невиконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у справі №755/5399/23, як і про те, що укладанням оспорюваного договору порушуються права та законні інтереси [PERSON] , адже на час розгляду даної справи рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у справі №755/5399/23 зі змінами, внесеними постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року, є виконаним у повному обсязі. А тому суд вважає безпідставними посилання сторони позивача на те, що відповідачі уклали оспорюваний правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, з метою ухилення в подальшому від виконання зобов`язань за рішенням суду про стягнення з них заборгованості. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гудим Ольга Леонідівна, про визнання недійсним договору дарування квартири, оскільки позивачем не доведено, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на приховування нерухомого майна, з метою уникнення звернення стягнення на це майно при примусовому виконанні рішення суду про стягнення з відповідачів [PERSON] , [PERSON] відшкодування матеріальної та маральної шкоди перед позивачем. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed