Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Смілянської міської ради про визнання права власності на майно [PERSON] , який помер [INFO] за набувальною давністю. Позов обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 червня 1995 року квартира [ADDRESS] була приватизована в рівних частках [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частку квартири\~ [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Спадщину після її смерті прийняв [PERSON] . Відтак, [PERSON] є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 червня 1995 року та 1/3 частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 лютого 2024 року. В продовж всього періоду, з моменту смерті [PERSON] і по даний час, будь-які особи, які на відповідній правовій підставі володіли б 1/3 часткою спірної квартири, яка належала [PERSON] відсутні. Разом із тим, позивач повідомляє, що проживає у вказаній квартирі 45 років, з яких протягом останніх 22 років, тобто з часу смерті\~ матері [PERSON] з 10 червня 2002 року, а також після смерті [PERSON] - з 01 квітня 1998 року, утримує її та сплачує комунальні платежі, тому має право на визнання за ним права власності на 1/3 частку квартири що належала [PERSON] за набувальною давністю. Враховуючи викладене [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 травня 2024 року відкрито провадження по справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 серпня 2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні 19 серпня 2024 року, позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Вказав, що [PERSON] був його вітчимом, однак з матір`ю проживав у цивільному шлюбі. Коли квартиру [ADDRESS] , яку отримала мати приватизовували, то [PERSON] також отримав частку квартири, оскільки був у ній зареєстрований. У спірній квартирі він, позивач, проживає з 1979 року по теперішній час. Також вказав, що [PERSON] помер у 1998 році, а його мати у 2002 році. Він вважав, що частка квартири, що належала його вітчиму, після його смерті, була успадкована матір`ю, а він, як спадкоємець володів цим майном.\~ Про те, що мати не прийняла спадщину після смерті [PERSON] довідався\~ лише у 2024 році коли оформляв спадщину після смерті матері. У судовому засіданні 17 вересня 2024 року представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Вказала, що [PERSON] не знав і не міг знати кому після смерті [PERSON] належала спірна 1/3 частка квартири, відтак після смерті своєї матері [PERSON] вважав її своєю, і, відповідно, користувався як своїм майном та обслуговував його. Відтак просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача\~ [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Надала суду заяву в якій розгляд справи просила проводити без її участі. Навела заперечення на обґрунтування позовних вимог та вказала, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тривалий час проживання, відкритість і безперервність користування та утримання нерухомого майна квартири не є безумовними та достатніми підставами набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України. Заслухавши пояснення учасників справи, надані заяви та заперечення, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11 червня 2002 року, [PERSON] померла [INFO] в м. Сміла Черкаської області. Згідно свідоцтва про право власності на житло\~ від 23 червня 1995 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули в рівних долях право власності на квартиру [ADDRESS] . Як вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01 квітня 1998 року, [PERSON] помер [INFO] в с. Ковалиха Черкаської області. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 лютого 2024 року, спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] , є її син [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з 1/3 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 20 лютого 2024 року, власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] є [PERSON] . На даний час, позивач володіє 2/3 квартири [ADDRESS] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 20.09.2023 №2023/007564728, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 28 червня 1991 року. Також, на підтвердження факту утримання нерухомого майна,\~ позивач надав суду квитанції про оплату комунальних послуг. За змістом ч. 1 ст. 15, ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. У частинах 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів,які перебувають у власності, не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 489/5975/17. Зазначене узгоджується з п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що "умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном". Як встановлено вище, позивач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 1991 року по теперішній час. Позивач самостійно сплачує всі необхідні комунальні платежі, що пов`язані із обслугованим спірної квартири, в тому числі й ті, розмір яких не залежить від кількості споживання чи кількості зареєстрованих осіб, серед яких витрати на ОСББ та теплопостачання, які обраховуються пропорційно до площі квартири. З моменту смерті [PERSON] та до дня ухвалення судом даного рішення позивач проживає у вказаній квартирі більше 10 (десяти) років, що свідчить як про давність володіння, так і про безперервність володіння майном. Як вбачається з листа завідувача Смілянської державної нотаріальної контори від 08 серпня 2024 року №1120/01-16, після смерті [INFO] [PERSON] до Смілянської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття/відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась. Позивач після смерті [PERSON] продовжує користуватися як своєю часткою у квартирі, так і часткою, яка належала померлому. Зворотного матеріали справи не містять. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, позивач вважав, що його мати прийняла спадщину після смерті [PERSON] , відтак частку квартири вітчима\~ вважав своєю, і відповідно,\~ користувався нею як своїм майном та обслуговував його. Отже, позивач є добросовісним володільцем 1/3 часки квартири [ADDRESS] , яка належала померлому [PERSON] . Відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі-Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року(заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги щодо спірної частки квартири є законним заходом захисту його житлових прав. Добросовісність, відкритість, давність та безперервність володіння квартирою, у тому числі її спірною часткою, відсутність спадкоємців після смерті колишнього власника спірної частки, також свідчить про те, що [PERSON] вправі розраховувати на те, що спір буде вирішений судом із урахуванням принципу пропорційності і дотриманням "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи на житло та надання його володільцю прав на повноцінне користування ним. В іншому випадку, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з втручанням у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, це буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини справи, враховуючи, що позивач добросовісно користується спірним нерухомим майном, відкрито та безперервно понад 10 років, та продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved