Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини, сина [PERSON] , [INFO] . Посилається в позові на те, що 27 вересня 2016 року уклала шлюб з відповідачем. [INFO] в шлюбі народився син [PERSON] . Протягом тривалого часу сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, тривалий час вони проживають окремо. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Вона проживає разом з дитиною, саме вона піклується про нього, матеріально забезпечує, займається його вихованням та лікуванням. Практично з народження дитини, а саме з 2017 року, відповідач самоусунувся від її виховання, взагалі не цікавиться дитиною, її інтересами, навчанням та життям, жодного разу не виходив на зв`язок щодо дитини. Матеріальне становище та стан здоров`я відповідача дозволяє йому утримувати сина, але добровільно він цього робити не бажає. З початку повномасштабного вторгнення Росії до України відповідач участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини не приймає, не телефонує дитині, не цікавиться її долею. Після розірвання шлюбу відповідач жодного разу не бачив сина, з ним не спілкувався, не цікавився його життям та навчанням. Відповідач ніколи не цікавився, в яких умовах мешкає дитина та не відвідував дитячий заклад, де виховується дитина. На теперішній час відповідач не цікавиться дитиною більше 5 років, а останні півтора року взагалі не з`являється. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Тобто, створилися умови, які шкодять інтересам дитини. Вважає, що зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Враховуючи викладене, просить задовольнити позов. Позов був зареєстрований судом 25 лютого 2021 року і відповідно до с.33 ЦПК України був визначений склад суду. Ухвалою від 01 березня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Сторонам було направено копію ухвали про відкриття провадження в справі, відповідачу та третій особі додатково копію позову з додатками. Відповідачу був наданий строк для надання відзиву, третій особі пояснень на позов. Відповідач та третя особа своїм правом не скористалися, відзив на позов та пояснення не подали. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав. Відповідач проти позову заперечував з підстав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, просить розглядати справу в його відсутності. Заслухавши представника позивачки, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ст. 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 27 вересня 2016 року. [INFO] в шлюбі народився син [PERSON] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року шлюб сторін був розірваний. З матеріалів справи вбачається та не простовується відповідачем, дитина проживає з матір`ю, знаходиться на її утриманні. Зазначив, що дійсно вів себе в шлюбі не завжди правильно, однак до 2018 року вони проживали однією сім`єю. До 2021 року позивачка давала йому можливість спілкуватися з сином, а після початку війни не йшла на контакт із ним. Протягом 2022-2024 років він знахдився в Німеччині, позивачка на його телефонні дзвінки не відповідала, заблокувала його номер телефону. Він хоче спілкуватися з дитиною, однак позивачка чинить йому перешкоди в цьому. Починаючи з березня 2024 року він неодноразово намагався зустрітися з сином, однак позивачка перешкоджає йому в цьому. На даний час з нього стягуються аліменти на утримання сина. Представник позивачки в судовому засданні підтвердив звернення відповідача до позивачки з весни 2024 року та його намагання зустрітися з сином. Відповідно до Висновку від 22 грудня 2022 року №108-11193 Орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини. / а.с.44-46 / Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В пункті 18 даної постанови зазначно, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, виходячи з положень ч.2 ст.164 СК України, ухилення батька, матері від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.ч.1, 2,4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України» Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав люинии» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 466/9380/17 від 17 червня 2021 року, при вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічні висновки зроблені і в ряді інших постанов Верховного Суду, в тому числі у постановах: від 29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року в справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року в справі № 638/16622/17 та інших. Крім цього, Верховний Суд у даній постанові також зазначив, що права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішеннях у справах «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) та «Савіни проти України`від 18 грудня 2008 року ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. При вирішенні спору суд також враховує натупне. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Таким чином, виходячи з предмету спору сторін, саме на позивачку покладено обов`язок довести свідоме та умисне ухилення відповідача, як батька, від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав. Позивачка, будучи забезпеченою правовою допомогою фахівця в галузі права, будь-яких доказів, які б свідчили про умисну та винну поведінку відповідача щодо дитини та наявності у нього умислу саме на таку поведінку, при зверненні до суду не надала і з будь-якими клопотаннями до суду за їх витребуванням не зверталася. Враховуючи з викладене вище, встановлених у судовому засіданні обставин, відсутності доказів з боку позивачки приведеним у позові обставинам, суд вважає, що підстави, передбачені ч.1 ст.164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Відповідач, як батько, в судовому засіданні визнав свою неправильну поведінку щодо сім`ї та сина, бажає спілкуватися з сином, має намір та бажання на відновлення відносин з сином та заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Зазначив також при цьому, що позивачка чинить йому перешкоди в спілкуванні з сином, не дивлячись на такі спроби з його боку. Вказаних обставин представник позивачки в судовому засіданні не спростовував. Відповідно до ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та встановлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до положень ч. 6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування, який ґрунтується лише на заяві матері дитини та наданих нею довідках, які об`єктивно не можуть бути належними доказами для підтвердження факту умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а тим більше свідомих та умисних дій при цьому, який при розгляді вказаного питання присутнім не був. За таких обставин, суд не може погодитися з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина.

Outcome: dismissed