Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] про визначення порядку користування квартирою та просить визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , за яким виділити в користування [PERSON] кімнату площею 17,6 кв.м.; [PERSON] кімнату площею 11,4 кв.м.; [PERSON] та [PERSON] кімнатну площею 11,3 кв.м.; місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, коридор, балкон залишити у спільному користуванні, а також розподілити судові витрати, стягнувши їх з відповідачів. В обгрунтування позову зазначає, що зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] . Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 30.01.2009р. родина позивача приватизувала вказану квартиру. При приватизації квартири склад родини був наступний: [PERSON] , донька позивача [PERSON] , син [PERSON] , онук позивача [PERSON] . Третя особа [PERSON] є колишньою дружиною позивача, на яку також отримувалась квартира, однак вона не брала участі у приватизації квартири, але на даний час прописана та мешкає в ній. Квартира знаходиться на першому поверсі та складається з трьох кімнат житловою площею 40,3 кв.м., у тому числі, 1-а кімната - 17,6 кв.м., 2-а кімната - 11,4 кв.м., 3-я кімната - 11,3 кв.м., кухня площею 8,6 кв.м., ванни кімната площею 2,5 кв.м., вбиральня - 0,9 кв.м, коридор - 8,1 кв.м., коридор - 6,0 кв.м. Загальна площа квартири 69,1 кв.м. Донька позивача не мешкає у вказаній квартирі, вона з 2015 року має нерухомість у м. Хургада, Єгипет, де мешкає із сім`єю та працює. З 2018 року син позивача [PERSON] мешкає у квартирі постійно. Онук [PERSON] (син [PERSON] ) періодично мешкає у квартирі, однак за квартиру платити комунальні послуги не вважає за потрібно, декілька років знаходиться в місцях позбавлення волі та сплачувати за цей період часу комунальні послуги відмовився. Відповідно до рішення Київського апеляційного суду від 06.12.2023р. у справі №752/17753/21 з нього та [PERSON] було стягнуто в порядку регресу кошти за сплачені позивачем комунальні послуги за період з 2018р. по 2020р. по 8 896,79 грн. з кожного. Отже, у квартирі постійно мешкає позивач та син [PERSON] . Комунальні послуги за квартиру сплачує фактично позивач (син частково дає кошти на оплату), а онук ухиляється від сплати за комунальні послуги, бо не працює та періодично у квартирі не мешкає. Донька [PERSON] перебуває за кордоном. У зв`язку з тим, як зазначає позивач, що він, будучи пенсіонером, несе основний тягар по сплаті комунальних послуг, для нього є актуальним питання про встановлення порядку користування квартирою між співвласниками квартири. Також з урахуванням того, що саме він отримав від держави цю квартиру, сплачує комунальні послуги та опікується квартирою, просить виділити йому для проживання більшу кімнату - 17,6 кв.м., враховуючи, крім того, те, що колишня дружина зареєстрована у квартирі та мешкає в ній, і позивач з нею ділить цю кімнату навпіл. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11.03.2024р. відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 03.06.2024р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідачі письмового відзиву на позов не надали. Про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянута за наявними в ній матеріалами. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 30.01.2009р. квартира [ADDRESS] належить на прави приватної спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. Згідно вказаного Свідоцтва загальна площа квартири становить 68,6 кв.м. За технічним паспортом, виготовленим ТОВ «Укрбтіексперт», реєстраційний номер ТІ01:6767-1120-7737-9009, інвентаризаційна справа №573, станом на 28.06.2023р., квартира складається з наступних приміщень: коридор - 6,0 кв.м., коридор - 8,1 кв.м., житлова - 17,6 кв.м., житлова - 11,4 кв.м., житлова - 11,3 кв.м., кухня - 8,6 кв.м., ванна - 2,5 кв.м., вбиральня - 0,9 кв.м. Позивач та відповідачі зареєстровані за вказаною адресою. Як зазначає позивач у квартирі мешкає він, його син [PERSON] та колишня дружина [PERSON] . Відповідач [PERSON] проживає закордоном, де має нерухомість у м. Хургада, Єгипет, та працює там. Відповідач [PERSON] періодично мешкає у квартирі. Слід відмітити, що зворотнього не доведено. За словами позивача, основний тягар по сплаті комунальних послуг несе він. До матеріалів справи позивачем долучено постанову Київського апеляційного суду від 06.12.2023р. у справі №17753/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, за якою стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів зі сплати житлово-комунальних послуг за 2018-2020 роки в розмірі 8 896,79 грн. з кожного. У вказаній постанові судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони є співвласниками в рівних долях квартири [ADDRESS] і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У різні періоди часу у квартирі проживали різні співвласники. Зокрема, до 13.09.2020р. у квартирі не проживав [PERSON] , оскільки перебував у місцях позбавлення волі, однак проживає у квартирі на час розгляду справи судом. Також у квартирі не проживає відповідач [PERSON] з грудня 2015 року. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні права власності власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, що є у власності двох і більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди У відповідності зі ст. 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, в суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: approved