Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до держава Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в України, про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 24.02.2022 РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який триває і на даний час. У зв`язку з цим, у квітні 2022 року позивач вимушений був виїхати (евакуюватися) з міста Харкова та вивезти у більш безпечне місце в Україні свою сім`ю. Окрім цього, внаслідок військової агресії РФ проти України, швидко та невідновно погіршилось здоров`я позивача. Ураховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 10 000 000 грн у відшкодування моральної шкоди. Аргументи учасників справи. Відповідачем відзиву на позовну заяву не подано. Рух справи. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 22.03.2024 прийнято до провадження вказану справу, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. 11.06.2024 ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до держави Російська Федерація про відшкодування моральної шкоди та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до держави Російська Федерація про відшкодування моральної шкоди до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Участь у справі сторін та інших учасників справи. У судове засідання позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце його проведення, не з`явився, надавши суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю. Проти винесення заочного рішення позивач не заперечував. У судове засідання відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце його проведення, не з`явився. Враховуючи наявність в матеріалах справи достатніх даних про права і взаємовідносини сторін та належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, суд вирішує справу за відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданий Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 02.02.2006. 24.02.2024 РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24.02.2024 воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2024 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який триває і на даний час. Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 № 309 (із змінами відповідно Наказу 125 від 25.04.2023) - Харківська міська територіальна громада з 24.02.2022 по 15.09.2022 була територією активних бойових дій. У зв`язку з цим, у квітні 2022 року позивач вимушений був виїхати (евакуюватися) з міста Харкова та вивезти у більш безпечне місце в Україні його сім`ю, яка дуже страждала від прольотів над містом воєнних гелікоптерів, воєнних літаків, крилатих ракет, направлених агресором - Російською Федерацією на міста, селища і села України. На підтвердження цього позивач додав копію довідки переселенця № 3504-7500488781 від 23.04.2022. Позивач та його сім`я вимушені були покинути напризволяще свій будинок і все майно, яке роками придбавалось для мирного, щасливого і спокійного життя. А також він втратив можливість працювати. Його життя докорінно змінилося і не у кращий бік. У зв`язку з підступною збройною агресією РФ та у зв`язку з страшним почуттям невизначеності щодо своєї подальшої долі, позивач вважає, що Російська Федерація завдала йому тяжких моральних страждань. Він, як внутрішньо переміщена особа, змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а необхідність поновлення громадянських прав змусила його вживати додаткових заходів для їх захисту в суді, що позивач сприймає як зверхнє ставлення до нього як до людини з боку РФ, яка під час воєнного вторгнення в Україну вбиває українців, знищує і цивільну інфраструктуру українських міст, селищ і сіл, з чого він відчуває себе наляканим, приниженим і морально подавленим, та ці відчуття продовжуються і понині. Окрім цього, внаслідок військової агресії РФ проти України, швидко та невідновно погіршилось його здоров`я. На підставі нервового напруження та стресу від війни, в нього розвинувся псоріатричний артрит, який до цього часу займав 5% тіла, а після 24.02.2022 перейшов в активну фазу, яку неможливо вилікувати, а псоріаз поширився на 90 % тіла, що підтверджується консультативним висновком спеціаліста від 15.11.2022. Більше того, його здоров`я продовжує погіршуватись і зараз. Відповідно до консультативного висновку спеціаліста від 01.02.2024, на даний час позивач має діагноз псоріатричний артрит, вторинна подагра та діафрагмальна кила. Враховуючи стан його здоров`я, позивачу встановлено інвалідність 2 групи на підставі акту медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААВ № 690790 від 06.03.2023. Зважаючи на це, позивачу призначено пенсію по інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] від 28.06.2023. Позивачу призначено мінімальну пенсію по інвалідності, на яку просто неможливо вижити на даний час в Україні. Позивач зазначає, що якби не було війни, він міг працювати і не бути інвалідом. Таким чином, значна глибина моральних страждань, завданих позивачу порушенням його немайнових прав з боку РФ, яка вчинила і на цей час чинить збройну агресію проти України, проти його життя та здоров`я, його роду, проти життя народу України та її громадян, сильне і руйнівне пригнічення його душевного стану, що має очевидний характер моральних страждань завданих позивачу, довічні та непоправні втрати немайнового характеру, підлягають безумовно відшкодуванню. На підставі вищевикладеного позивач вважає, що заявлена ним моральна шкода у розмірі 10\~000 000 грн не суперечить рішенню Європейського суду з прав людини, у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (заява. № 40/1993/435/514 від 28.07.1998) щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди у разі порушення Женевської конвенції про захист цивільного населення під час міжнародних збройних конфліктів від 12.08.1949, та є справедливим та адекватним відшкодуванням його моральних страждань за фактом порушення його права. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивачки, за захистом якого вона звернулася до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду Російської Федерації. Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Аналогічні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291 св 21), від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925 св 21). Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»). В силу постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» особа яка отримала від держави Україна довідку ВПО або від іноземної держави статус біженця/тимчасового захисту є потерпілою, постраждалою особою, жертвою війні, яку здійснює Російська Федерація. Дана довідка є беззаперечним доказом врятування особи від вбивства, тілесних ушкоджень тощо шляхом виїзду з постійного місця проживання/реєстрації де відбуваються бойові, військові дії в більш безпечний населений пункт, область тощо. Згідно з частиною другою статті 2 ЦК учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975, договори, укладені між Україною та Росією, в т.ч. про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є, на переконання суду, державою-агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Оскільки внаслідок здійснення збройної агресії проти України Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17). За вимогами частини шостої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України часниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Пунктами 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч.ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: (1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; (2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; (3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; (4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.п. 3, 9) N 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі статей 1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ІV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Множинний характер порушень прав та законних інтересів позивача підтверджується вищевикладеним та вказує що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території України було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, IV Женевською конвенцією 1949 про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, зокрема, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті и релігії. Частиною третьою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд дійшов висновку, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, позивач зазнав моральних втрат і душевних страждань, які виразилися у безперервному, невгамовному душевному болю, втрати душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Врахувавши множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, тяжкість вимушених змін у його житті, суд дійшов висновку, що достатньою сатисфакцією для позивача є стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10\~000 000 грн, який відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Щодо судових витрат. За приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Зважаючи на те, що позивач [PERSON] при зверненні до суду із даним позовом звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та враховуючи на задоволення позовних вимог, витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню на користь держави України за рахунок відповідача у розмірі 15140,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved