Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

В жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, в якому просив постановити рішення, яким визнати права власності на земельну ділянку №490 в порядку спадкування за законом та про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування відомостей у Державному земельному кадастрі. Ухвалою від 24 грудня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Представник позивача [PERSON] за ордером на надання правничої допомоги [PERSON] надала заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала просила задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове зсідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується повернутим на адресу суду поштовим відправленням, про причини своєї неявки суду не повідомила. Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, явку свого представника не забезпечило, проте надало відзив на позовну заяву в якому зазначило, що відповідачка є власником належної їй земельної ділянки, реєстрація якої відбулася на підставі розробленої відповідної документації землеустрою розробником якої є ДРФ ДП Центр ДЗК, інженер-землевпорядник [PERSON] , у зв`язку із чим, відповідач вважає що позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області надіслали листа про розгляд справи буз участі їх представника. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.\~ Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Судом встановлено, що позивач [PERSON] [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Згідно свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 12). Згідно свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а.с. 13). Кожен зі спадкодавців залишили спадкове майно у вигляді частки земельної ділянки [ADDRESS] , загальна площа 0,052 га. 30 жовтня 2019 року представник позивача [PERSON] за дорученням [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Також, в той же день, із заявою про відмову у прийнятті спадщини звернувся [PERSON] , [INFO] (а.с. 126 зворотна сторона). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М. від 06 жовтня 2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва у праві на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON] на частки земельної ділянки [ADDRESS] , загальна площа 0,052 га. Також, 30 жовтня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] . Також, цього дня, із заявою про відмову у прийнятті спадщини звернувся [PERSON] , [INFO] (а.с. 164). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М. від 06 жовтня 2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва у праві на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] на частки земельної ділянки [ADDRESS] , загальна площа 0,052 га. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] , інші спадкоємці відсутні. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1260-1265 цього Кодексу. За змістом частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (реалізація права на відмову від спадщини). Згідно з частиною першою статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] як спадкоємець земельної ділянки [ADDRESS] , загальна площа 0,052 га. має право на частку у спадщині, що відкрилася після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та частку у спадщині, що відкрилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. \~\~\~\~\~Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Суд враховує положення статей 1296-1299 ЦК України, відповідно до яких питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.\~ Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.\~ Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.\~ Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. а ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, як визначено у п . «г» ч. 1 ст. 81 Земельного Кодексу України. Також, як вбачається з ч. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Суд приймає до уваги в обґрунтування позову позивача той факт, що позивач вичерпав усі наявні заходи для отримання спадщини після померлих батьків [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] , і не в змозі у нотаріальній конторі отримати свідоцтво на спадщину на земельну ділянку № [NUMBER] розташовану за адресою Дніпропетровська область, Дніпровський район, Балівська селищна рада, С/Т «Комінтерновець», загальна площа 0,052 га. Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання права власності на спадкове майно, земельну ділянку [ADDRESS] », загальна площа 0,052 га., в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню.\~ Щодо вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування відомостей у Державному земельному кадастрі, судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю від 20 листопада 1997 року [PERSON] на підставі рішення виконкому Балівської сільської ради народних депутатів №51 від 14 серпня 1997 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,052 га. В межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території С/Т «Комінтерновець» Балівської сільської ради. Землю передано для ведення садівництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №571. Для оформлення правового документу на зазначену ділянку, представник позивача звернувся до фізична особа-підприємець [PERSON] , яка виготовила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення садівництва в садівничому товаристві «Комінтерновець», діл №490 на території Балівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області та подав документи на реєстрацію до Державного земельного кадастру. 01 вересня 2020 року Державним кадастровим реєстратором Відділу у Дніпропетровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області розглянуто заяву про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 27.08.2020 р. з доданими до неї документами та прийнято кадастровим реєстратором рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав, що в межах земельної ділянки яку потрібно зареєструвати знаходиться частина земельної ділянку з кадастровим номером 1221486800:01:305:0253 (а.с.17). За інформацією наданою на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Батовою Людмилою Григорівною, відповідачка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу отримала у власність земельну ділянку кадастровий номер 1221486800:01:305:0253, що розташована за адресою Дніпропетровська область, Дніпровський район, Балівська селищна рада, С/Т «Комінтерновець», загальна площа 0,040 га., для ведення садівництва. Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених\~Конституцією України,\~ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Частиною 4\~ст. 13 Конституції України\~передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону. Згідно із\~ст.79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до\~ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Частиною 1\~ст. 78 ЗК України\~визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першої\~статті 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч.2\~ст.116 ЗК України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно із вимогами ст. ст.125,\~126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263\~ЦПК України). В свою чергу, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) для висновку про порушене право позивача мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста. Згідно із частиною першою\~статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи (частини перша та друга\~статті 116 ЦПК України). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс». Згідно частини першої\~статті 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У\~статті 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене вище, суд приходить до переконання, що позивачем не надано доказів порушення його суб`єктивного права відповідачем. Зокрема, позивач на підтвердження своїх вимог посилається на невідповідність меж земельної ділянки відповідача, а саме, що виникли під час виготовлення технічної документації на земельну ділянку відповідача кадастровий номер 1221486800:01:305:0253, площею 0,040 га., що розташована за адресою Дніпропетровська область, Дніпровський район, Балівська селищна рада, С/Т «Комінтерновець».\~ Актів обстеження земельних ділянок ні позивача ні відповідача до матеріалів справи не долучено, фактів відхилення від меж матеріалами справи не встановлено. На переконання суду, з урахуванням характеру спору, для з`ясування обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а саме, що земельна ділянка відповідача накладається на земельну ділянку позивача, необхідні спеціальні знання у галузі земельно-технічних відносин. Позивач не звертався із клопотанням про призначення судової земельно-технічної експертизи з метою визначення наявності перетинів земельних ділянок, а також площі перетину земельних ділянок, при цьому факт наявності перетинів земельних ділянок, а також площі перетину земельних ділянок, має довести особа, яка пред`явила позов. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.\~ Відповідно до вимог\~статті 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір слід покласти на останнього. На підставі викладеного,

Outcome: partial