Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

У травні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом. На обґрунтування позову вказала, що15.02.2001 р. вона отримала у дар від [PERSON] (договір дарування від 15.02.2001 р. за № 1-343) житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0951 га, кадастровий номер 4824810100:04:036:0034, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд. [INFO] [PERSON] померла. На теперішній час позивачу стало відомо, що земельна ділянка, на якій розміщено належний позивачу будинок з надвірними будівлями та спорудами досі де-юре належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю серії МК 1148 від 03.05.1994 р. Посилаючись на те, що, вона є власником вищевказаного житлового будинку, то відповідно, до неї перейшло і право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку у відповідності до вимог ст. 377 ЦК України та ст.. 120 Земельного Кодексу України, однак вказане вона не може підтвердити документально. На підставі вищевикладеного, просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0951 га, кадастровий номер 4824810100:04:036:0034, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач та її представник у підготовче судове засідання не з`явилися, від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, представник позивача підтримав позовні вимоги позивача, просив суд про задоволення позову. Відповідач - представник Новоодеської міської ради Миколаївської області в підготовче судове засідання не з`явився, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності та про визнання позовних вимог позивача у повному обсязі. На підставі ч.4 ст. 200 ЦПК України, судом ухвалено про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні у зв`язку із визнанням відповідачем позову в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 15.02.2001 року було укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами житловою площею 61,9 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 951 кв.м. згідно державного акту на право власності на землю серії МК 1148 від 03.05.1994 р. і складається з будинку кам`яного -А-1, літньої кухні Б-1, підвалу В-І, сараю Е-І, душевої Ж-І, огорожі № 1,2, споруди № 3 за адресою: [ADDRESS] . Вказану угоду було посвідчено державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі № 1-343, і 19.11.2007 року, зазначений договір дарування було зареєстровано у Вознесенському БТІ за реєстровим № 68, що підтверджено дослідженими письмовими доказами у справі. Вищевказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0951 га, кадастровий номер 4824810100:04:036:0034, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд згідно державного акту на право власності на землю серії МК 1148 від 03.05.1994 р., яка належить на праві власності [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, спадкоємці після її смерті відсутні. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності непорушне. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм 'майном (стаття 317 ЦК України). За частинами першої і другою статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 120 Земельного кодексу України (чинній на момент виникнення правовідносин), у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувана (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувану (попередньому власнику) такого об`єкта належана частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). При застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 125 Земельного кодексу України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 Земельного кодексу України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20). Таким чином, перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу superficies solo cedit - збудоване на землі слідує за нею. Отже, перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № -910/18560/16). Оскільки, позивач являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на підставі договору дарування від 15 лютого 2001 року, а тому, в силу принципу слідування землі за будівлею, відповідно до положень статті 377 Цивільного кодексу країни, статтей 120, 125 Земельного кодексу країни, до неї перейшло також і право на земельну ділянку площею 0,0951 га, кадастровий номер 4824810100:04:036:0034, за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, з урахуванням наявного в позові клопотання позивача про покладення на неї судових витрат, витрати, пов`язані з розглядом справи у вигляді судового збору у сумі 1212,00 грн., ухвалює покласти на позивача, за її клопотанням про це.

Outcome: approved