Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги, з урахуванням збільшення позовних вимог тим, що станом на 24 лютого 2022 року вона проживала за адресою: [ADDRESS] , а оригінал свідоцтва про право власності на житло знищено у зв`язку з військовими діями, і у неї не залишилось навіть копії вказаного свідоцтва. 13 грудня 2023 року отримано відповідь від Маріупольської міської ради про те, що розгляд питання щодо можливості виготовлення та видачі дубліката свідоцтва про право власності на вищевказану квартиру буде можливим після завершення дії воєнного стану в Україні, деокупації міста Маріуполя, відновлення повноцінної роботи органів місцевого самоврядування і у разі збереження документів відділу обліку та приватизації житлового фонду управління міського майна департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради, а також зазначено про право на звернення до суду з заявою про визнання права власності на майно. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру, оскільки право власності на неї виникло до 01 січня 2013 року. На підставі викладеного вона звернулась до суду з цим позовом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55 кв.м., житловою - 35,7 кв.м. Розпорядженням № 1/0/9-22 від 06 березня 2022 року Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальна підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області визначена за Ленінським районним судом м. Дніпропетровська. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 17 липня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження у справі з призначенням справи до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] сформувала заяву про розгляд справи без її участі, в якому підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Від представника відповідача надійшла заява в якій він просив розгляд справи, з урахуванням збільшення позовних вимог, проводити за відсутності їх представника, вирішувати справу за наявними матеріалами, не заперечував проти задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, та враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади №2023/005138699, який сформовано 09 липня 2023 року, та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 2111-7001274396 від 10 червня 2022 року, судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 13-14). З наявного в матеріалах справи технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , який було виготовлено на замовлення [PERSON] 18 січня 2021 року ФОП [PERSON] , загальна площа вказаної квартири складає 55 м2, з яких житлова площа - 35,7 м2, допоміжна - 17,6 м2 (а. с. 9-10). Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до виписки з особового рахунку № [NUMBER] ЖКП «Азовжитлокомплекс», який сформовано 02 листопада 2023 року, вказаний особовий рахунок значиться за [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с. 5). Крім того, з копії особового рахунку № [NUMBER] судом встановлено, що квартиронаймачем квартири за адресою: [ADDRESS] вказано [PERSON] , а також зазначено про те, що вказана квартира є приватизованою (а. с. 6). Як вбачається з наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 339596862, яка сформована 19 липня 2023 року, у вказаних реєстрах відсутні відомості щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (а. с. 15). Також судом встановлено, що Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області 13 грудня 2023 року позивачу було надано відповідь за № 26-1806 про неможливість видати дубліката свідоцтва про право власності на квартиру та рекомендовано звернутись до суду (а. с. 4). Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності у разі, якщо це право не визнається іншою особою, втрачено або відсутній правовстановлюючий документ. Отже, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Згідно з роз`яснень наведених у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Частиною 1 статті 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і діє на цей час. Пунктом 7 статті 1-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією та іншою територією України визначається Кабінетом Міністрів України (абз. 1 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Так, з 24 лютого 2022 року, тобто з початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну на території Донецької області відбувалися активні бойові дії, а відповідно до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25 квітня 2022 року, з 25 квітня 2022 року Маріупольська міська територіальна громада Маріупольського району Донецької області визнана тимчасово окупованою територією. На час розгляду справи відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України №1668/39004 від 23 грудня 2022 року, до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України відноситься вся територія Маріупольського району Донецької області. Отже, під час судового розгляду судом встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , однак втратила правовстановлюючий документ, який засвідчував право власності на вказане нерухоме майно-квартиру, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, оскільки в Україні введено воєнний стан, який станом на теперішній час не скасовано та беручи до уваги, що на час розгляду справи до тимчасово окупованих територій України відноситься вся територія Маріупольського району Донецької області, а тому позивач не має можливості отримати дублікат такого правовстановлюючого документу, і відсутність правовстановлюючого документу, що засвідчує право власності позивача на квартиру позбавляє її змоги підтвердити своє право власності на вищевказану нерухоме майно і можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд. З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши обставини справи, оскільки позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за нею права власності на нерухоме майно, захистити своє порушене право не має можливості, суд вважає, що існують підстави для визнання за позивачем права власності на квартиру. Таким чином, підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які позивач посилалася як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на квартиру у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір, але в своїй позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, поданих до суду не зазначено, що позивач бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved