Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду. Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним п.29.2.15 договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» від 18.08.2023 р. №203217Га3м, укладеного між сторонами, у частині зазначення у ньому про те, що до випадків, «що не є страховими», не включаються «Збитки, що сталися...на території...оголошеної чи неоголошеної війни, збройного конфлікту, військових та бойових дій» та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 10\~000,00 грн. В обгрунтування позову вказав наступне. 18.08.2023 р. між ПАТ «СК «АРКС», як страховиком, в особі директора його Миколаївської регіональної дирекції Стасюка Д.О., та позивачем, як страхувальником, та AT «Державний ощадний банк України», як вигодонабувачем, укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» № 203217Га3м, предметом якого є майнові інтереси позивача та вигодонабувача, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням розпорядженням належним позивачу автомобілем Renault Koleos 2023 року випуску. Позивач вказує, що на виконання вказаного договору 21.08.2023 р. ним було перераховано відповідачу страховий платіж за календарний рік страхування у сумі 79 195,70 грн. Також, 21.08.2023 р. ним укладено з вигодонабувачем договори про споживчий кредит № 586_060 (для придбання транспортного засобу), про споживчий кредит № 587_060 (лінія за сплату КАСКО) та застави майна (зазначеного автомобіля з реєстраційним номером [NUMBER] , придбаного ним згідно з договором купівлі-продажу від 15.08.2023 р. № MPC 0048, договірна вартість якого становить 1 367 800,00 грн) № 586_060. Згідно з п. 24.1. Договору «За умовами цього Договору Страховик бере на себе зобов`язання компенсувати Страхувальнику прямі збитки, які є наслідком настання певних подій за страховими випадками, що наведені у п. 24.2 цього Договору, які носять ознаки ймовірності та випадковості, а також зобов`язується компенсувати понесені Страхувальником додаткові витрати згідно з п.33.1 та п. 33.2 Договору в результаті настання страхового випадку. Згідно з пунктами 24.2.1 24.2.3 Договору до страхових випадків, які підлягають компенсації страховиком, відносяться «Викрадення», «Збитки внаслідок ДТП», «Збитки внаслідок інших подій (йде перелік цих подій з обумовленням про те що «...якщо такі подій не є виключенням зі страхових випадків згідно з умовами розділу 29 цього Договору.»). Згідно з пунктом 29.2.15. Договору «збитки, що сталися внаслідок та/або на території оголошеної або неоголошеної війни..., впливу будь-якої зброї(...), покинутих знарядь війни (...)» не є страховими випадками», Співставлення вказаних пунктів Договору та їх аналіз приводить до висновку про те, що, оскільки на території України з 24.02.2022 р. йде війна та оголошено воєнний стан, то перелічені у п.п.24.2.1. - 24.2.3. страхові випадки не підлягають компенсації страховиком як взагалі, так і у випадку заподіяння їх зброєю та покинутими знаряддями війни, тобто належний мені автомобіль не находиться під страховим захистом відповідача. Також позивач вказує, що керівником Миколаївської регіональної дирекції страховика надано йому звернення керівника відповідача до «клієнтів» від 16.03.2022 р., у якому він доводить до відому про те, що «Всі події (збитки), які сталися під час та/або на території війни, але прямо/не прямо не пов`язані з війною (повний текст обмежень викладений в конкретному договорі страхування), воєнними діями, мародерством, впливом зброї, боєприпасів, та за умови відсутності сумнівів у нас щодо заявлених обставин конкретної подій будуть врегульовані компанією як випадки з покриттям». Позивач стверджує, що п. 29.2.15. Договору суперечить цій заяві керівника страховика, зробленій ще за півтора роки до укладення вищевказаного договору це є нонсенс і такого не може бути, оскільки головним у правовідносинах сторін є Договір, а не його особиста заява, а його особиста позиція, як керівника, не може суперечити позиції страховика. У зв`язку з викладеним 03.11.2023 р. позивач вручив директору Миколаївської регіональної дирекцій відповідача пропозицію про внесення змін до договору страхування, адресовану керівнику відповідача, для передачі останньому, у якій запропонував у позасудовому порядку внести зміни до п.29.2.15. Договору, виключивши з його початкового речення «Збитки, що сталися внаслідок та/або на території (...) оголошеної чи неоголошеної війни...» речення «та/або на території», що буде повністю відповідати особистому зверненню керівника Відповідача до його клієнтів від 16.03.2022 р Також позивач вказує, що одночасно він попросив повідомити як співвідноситься розмір сплаченого ним 21.08.2023 р. страхового платежу у сумі 79195,62 грн з вищевказаними виключеннями зі страхових випадків, передбаченими п.29.2.15. Договору (чим він обгрунтований та чи не підлягає він зменшенню), та що необхідно для того, щоб мати страховий захист від «воєнних» ризиків. Однак, керівник відповідача ухилився від надання відповіді на його пропозицію та врегулювання спірного питання у позасудовому порядку. Замість нього відповідь від імені відповідача 17.11.2023 р. за № 450 позивачу надав [PERSON] , який ухилився від вирішення по суті його пропозиції про виключення речення «та/або на території» з п 29.2.15. Договору та присвятив свою відповідь тільки питанню «воєнних ризиків» та можливості придбання «окремого страхового продукту «Залізний купол»» для «покриття збитків від впливу зброї». Таким чином, позивач вважає, що незважаючи на сплату ним такої значної суми страхового платежу за Договором, відповідач фактично позбавляє його оплаченого позивачем страхового захисту за умовами «КАСКО» завдяки такої редакції п.29.2.15. Договору, яка була розроблена відповідачем, запропонована ним позивачу для підписання та від внесення змін у який він відмовляється. За такого, позивач вважає, що включенням до п.29.2.15. Договору вищевказаного спірного формулювання відповідач, отримавши від нього у повному обсязі обумовлений Договором страховий платіж, по суті залишає його без страхового захисту, а Договір завдяки цьому є несправедливим, нерівноправним та таким, що вчинений з використанням нечесної підприємницької практики, у зв`язку з чим у цієї частині він підлягає визнанню недійсним. ІІ. ХІД СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 13.12.2023 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині, а саме: позивачу необхідно, з посиланням на відповідні докази, уточнити зміст позовних вимог, вказавши, підстави визнання пункту п.29.2.15 договору добровільного страхування наземного транспорту недійсним, якщо даний пункт не суперечить вимогам договору, з якими позивач ознайомився та засвідчив власним підписом, а також нормам законодавства, а також позивачу необхідно сплатити судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру та долучити до матеріалів справи оригінал квитанції про сплату судового збору. 20.12.2023 року від позивача, на виконання вимог ухвали від 13.12.2023 року надійшов лист, в якому зазначив, що питання щодо обгрунтованості позову та відповідності позовних вимог закону суд, згідно з ст.ст. 264, 265 ЦПК України, вирішує вже під час ухвалення судового рішення, а його позов відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, зокрема у ньому чітко визначені його предмет та підстави, які змінювати не потрібно. Також позивачем до листа додано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді від 21.12.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 02.02.2024 року від представника відповідача - адвоката Деревицького В.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, оскільки посилання позивача на фактичні обставини справи, їх юридичну кваліфікацію, а також надані докази свідчать про необґрунтованість позову та наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Положення Договору свідчать, що Страховик та Страхувальник, як сторони Договору страхування за взаємною згодою, самостійно визначили, що не є страховими випадками збитки, які сталися внаслідок та/або під час обставин зазначених у п. 29.2.15 та п. 29.2.15 1 Договору Представник відповідача зазначає, що Договір добровільного страхування транспортного засобу «Все включено» від 18 серпня 2023 року №203217Га3м не передбачає та не визначає порядок виплати покриття при настанні «воєнних ризиків». Сплачений позивачем страховий платіж розраховано відповідно до страхового тарифу, з врахуванням ризиків передбачених зазначеним Договором та без врахування покриття «воєнних ризиків». В свою чергу, для покриття саме збитків від ризиків від впливу зброї у клієнтів АТ «СК «АРКС» є можливість придбання окремого страхового продукту «Залізний купол», умовами якого безпосередньо визначено і передбачено покриття збитків від впливу зброї, зокрема потрапляння будь-яких видів ракет та/або їх уламків, потрапляння безпілотних літальних апаратів будь-яких типів та/або їх уламків тощо. Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №203217Га3м від 18 серпня 2023 року містить всі необхідні умови, згідно положення ст. 16 Закону України «Про страхування», які були визначені відповідно до положень ст. 6, ст.626, ст. 627, ст. 628 ЦК України, а відтак, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов у відповідності до приписів ст. 982 Цивільного кодексу України. Договір страхування підписано позивачем, що підтверджується підписом останнього в Договорі страхування та не заперечується позивачем. Також представник відповідача стверджує, що твердження позивача про наявність підстав вважати п. 29.2.15 Договору недійсним на підставі ч. 1. 5 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачем не було доведено наявність в умовах Договору несправедливих умов, істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, нечесну підприємницьку діяльність та не надано належних та допустимих доказів недодержання в момент укладення Договору вимог, які встановлені частинами першою та п`ятою статті 203 ЦК України. Отже, підписавши Договір страхування, позивач сам підтвердив, що всі умови Договору страхування йому зрозумілі, Договір не містить двозначних формулювань укладення договору не нав`язане йому іншою особою, Договір не укладено під впливом помилки/обману або будь-яких подібних обставин, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов`язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін та не суперечила вимогам законодавства. Крім того, представник відповідача вказує, що розглядаючи заявлені позовні вимоги Позивача можна дійти висновку, що він просить внести зміни до пунктів Договору, а не визнати ці пункти частково недійсними, тобто визнати недійсними шляхом внесення змін. Проте такі позовні вимоги суперечать нормам діючого законодавства, та позивачем відповідно заявлено не вірний спосіб захисту, який суперечить вимогам закону, та відповідно є не ефективним способом захисту. 08.02.2024 року від представника позивача - адвоката Кірюхіна О.М. надійшла відповідь на відзив, в якій вказав, що доводи наведені у відзиві є недостатніми та недоведеними, а тому вимоги позовної заяви, які є обґрунтованими та такими, що підтверджені належними доказами підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 08.04.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач до судового засідання не з`явився, від його представника адвоката Кірюхіна О.М., надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представника відповідача до судового засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. 18.08.2023 року між страховиком СК «ARX» та страхувальником [PERSON] укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №203217Га3м. Вигодонабувачем у вищевказаному Договорі виступає АТ «Державний ощадний банк України» з яким [PERSON] 21.08.2023 року уклав Договір про споживчий кредит №586_060 для придбання транспортного засобу, за яким отримав кредит у сумі 410340,00 грн. 21.08.2023 року [PERSON] внесено страховий платіж, відповідно до Договору №203217Га3м у сумі 79195,70 грн, що підтверджується квитанцією №17 від 21.08.2023 року. Згідно п.п. 4, 5 предметом Договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №203217Га3м (далі -Договір) є майнові інтереси Страхувальника (Вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом та іншим майном, а саме: автомобіль марки «Renault Koleos», 2023 року випуску. Розділом 9 Договору передбачено страхові ризики (з урахуванням умов п.24.2 Договору), а саме: викрадення, збитки внаслідок ДТП, збитки внаслідок інших подій. Розділом 24 Договору передбачено наступне. 24.1. за умовами цього Договору Страховик бере на себе зобов`язання компенсувати Страхувальнику прямі збитки, які є наслідком настання певних подій за страховими ризиками, що наведені у п. 24.2 цього Договору, які носять ознаки ймовірності та випадковості, а також зобов`язується компенсувати понесені Страхувальником додаткові витрати згідно з п.33.1 та п. 33.2 Договору в результаті настання страхового випадку. 24.2. До страхових випадків відносяться: 24.2.1. «Викрадення» - незаконне заволодіння ТЗ під час його знаходження в будь-якому місці в будь-який час, з урахуванням умов, вказаних в розділі 16 цього Договору, шляхом: 24.2.1.1. Грабежу - відкритого викрадення ТЗ; 24.2.1.2. Крадіжки - таємного викрадення ТЗ; 24.2.1.2. Розбою - нападу з метою заволодіння ТЗ, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства, 24.2.2. «Збитки внаслідок ДТП» - будь-яке пошкодження або знищення ТЗ, його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП; 24.2.3. «Збитки внаслідок інших подій» - викрадення окремих складових частин ТЗ чи додаткового обладнання, вказаного в 6 розділі в Договору, а також пошкодження або знищення (повна загибель) ТЗ, його окремих складових частин чи додаткового обладнання, вказаного в 6 розділі в Договору, внаслідок протиправних дій третіх осіб, передбачених Кримінальним кодексом України; пошкодження або знищення (повна загибель) ТЗ, його окремих складових частин чи додаткового обладнання, вказаного в 6 розділі в Договору, внаслідок стихійного лиха (урагану, смерчу, повені, затоплення, паводку, сильної зливи, граду, селю, землетрусу, зсуву, обвалу, лавини, сильного морозу, сильного снігопаду, шторму), надзвичайних явищ природи, пожежі або вибуху, нападу тварин, падіння предметів на ТЗ (дерев, снігу, льоду, стовпів рекламних щитів та ін.), попадання каміння або інших предметів, що вилетіли з-під коліс ТЗ, зовнішнього фізичного впливу інших випадкових, раптових та непередбачуваних подій (окрім вказаних в п. 24.2.1, п. 24.2.2 Договору), якщо такі події не є виключенням зі страхових випадків згідно з умовами розділу 29 цього Договору Підпунктом 29.2.15. Розділу 29 Договору передбачено, що випадками, які не є страховими є збитки, що сталися внаслідок та/або на території (територія визначається на підставі належних та допустимих доказів) оголошеної або неоголошеної війни, збройного конфлікту, військових та бойових дій, дій будь-яких законних чи незаконних військових, воєнізованих, збройних формувань, бандитизму, диверсій, найманства, повстання, революції, заколоту, путчу, бунту, дій, спрямованих на зміну чи повалення конституційного ладу, захоплення державної влади, посягання на територіальну цілісність, громадянських (масових) заворушень, інших масових порушень громадського порядку, самоуправства, вчинення терористичних актів, здійснення терористичної діяльності, проведення антитерористичних операцій, встановлення військових режимів або надзвичайних положень в країні, народних хвилювань усякого роду або страйків, локаутів, блокад, конфіскації, примусового вилучення, реквізиції, арешту, пошкодження або знищення застрахованого ТЗ за розпорядженням існуючого де-юре або де-факто уряду (невизнаного, самопроголошеного, фактичного) або будь-якого органу влади, дій та розпоряджень самопроголошених (не передбачених законодавством України) органів влади та незаконних збройних чи воєнізованих формувань. дій по контролю, попередженню та боротьбі з наслідками подій, зазначених в цьому пункті Договору, впливу будь-якої зброї (стрілецької вогнепальної зброї, мін, бомб, снарядів, ракет тощо), покинутих знарядь війни (зброї та боєприпасів). Згідно п.33.7 Розділу 33 Договору підписанням цього Договору Страхувальник підтверджує та визнає, що: до укладення цього Договору на виконання вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (надалі - Закон) Страховик надав, а Страхувальник отримав та ознайомився зі всією інформацією в обсязі та в порядку, що передбачені частиною 2 статті 12 Закону (надалі інформація), зазначена інформація є доступною в місцях обслуговування страхувальників Страховика та/або на веб-сторінці Страховика в мережі Інтернет arx.com.ua, a також є повною та достатньою для правильного розуміння суті фінансових послуг, що надаються Страховиком; вся зазначена інформація та всі умови цього Договору та Правил йому зрозумілі; зазначена інформація та Договір не містять двозначних формулювань та/або незрозумілих Страхувальнику визначень, укладення цього Договору не нав`язане йому іншою особою (в тому числі Вигодонабувачем); цей Договір не укладається Страхувальником під впливом помилки, тяжких обставин, примусу, насильства; Страхувальник має необхідний обсяг правоздатності та дієздатності для укладення Договору. Відповідно до п.31.10. Розділу 31 Договору всі зміни та доповнення до Договору приймаються за згодою Сторін та Вигодонабувача у письмовій формі. 03.11.2023 року [PERSON] направив позивачу пропозицію про внесення змін до договору страхування, в якій запропонував у позасудовому порядку внести зміни до п.29.2.15. Договору, виключивши з його початкового речення «Збитки, що сталися внаслідок та/або на території (...) оголошеної або неоголошеної війни...» речення «та/або на території». 17.11.2023 року [PERSON] страховою компанією надано відповідь №450, в якій пропозицію позивача не прийнято та вказано, що Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» від 18.08.2023 р. №203217Га3м укладений між сторонами не передбачає та не визначає порядок виплати покриття при настанні «воєнних ризиків», оскільки такі обставини не передбачені п. 29.2.15 Договору. Натомість позивачу відповідачем роз`яснено про можливість придбання окремого страхового продукту «Залізний купол», умовами якого безпосередньо визначено і передбачено покриття збитків від впливу зброї, зокрема: потрапляння будь-яких видів ракет та/або їх уламків, потрапляння безпілотних літальних апаратів будь-яких типів та/або їх уламків тощо. ІV. ВИСНОВКИ ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір,\~в тому\~числі і\~договір страхування\~є підставою\~виникнення цивільних\~прав та\~обов`язків. Основним нормативно-правовим актом, який регулює відносини у сфері страхування, є Закон України "Про страхування". Відповідно до статті 1 цього Закону, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (стаття 16 Закону України «Про страхування»). Тобто страховик та страхувальник як сторони договору страхування за взаємною згодою самостійно визначають предмет договору страхування, права та обов`язки сторін, підстави для виплати/відмови у виплаті страхового відшкодування тощо. Договором с домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг. Згідно статті 4 Закону України «Про страхування» предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування). Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 982 ЦК України визначено, що істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі (частина 2 статті 8 Закону України "Про страхування"). Таким чином, можливість отримання страхового відшкодування залежить від того чи визнається договором чи законодавством певна подія страховим випадком. Винятки із страхових випадків і обмеження страхування це події, які відповідно до договору страхування не вважаються страховими випадками, а отже, в разі їх настання страхова компанія відмовить у виплаті відшкодування. Зазвичай у договорі страхування є загальні винятки (наприклад, умисні дії страхувальника, війна, державний переворот тощо) та винятки залежно від страхового продукту (наприклад, хронічні хвороби не в стадії загострення або профілактичні заходи в разі медичного страхування). Перелік винятків із страхових випадків та обмеження страхування, а також підстави для відмови у здійсненні страхової виплати повинні зазначатися в договорі страхування, а також в загальних умовах страхового продукту, на підставі яких такий договір укладається. Тлумачення статей 990, 991 ЦК України, частини другої статті 8, частини першої статті 25 Закону України «Про страхування» свідчить, що обов`язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику виникає у разі, якщо такий страховий випадок прямо передбачений умовами договору страхування. Якщо ж подія, що настала, не може бути кваліфікована як страховий випадок відповідно до вимог договору страхування або закону, обов`язок у страховика здійснити страхову виплату не виникає. Положеннями ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В порядку ч.ч.1,3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 627\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Частиною 1 статті 638\~ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст.\~18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктом 2 ч. 6 ст.\~18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» передбачено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Верховний Суд у постановах від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19, від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорія стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри». Частиною 3 ст.\~12\~ЦПК України та ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказів того, що оспорюваний договір містить умови, які є несправедливими, у зв`язку з чим він повинен бути визнаний недійсним, позивачем суду не надано. До того ж, умови, передбачені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», викладені у підписаному сторонами кредитному договорі, укладеному у письмовій формі. Крім того, статтею 627\~ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст.\~628\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Позивач погодився укласти договір на умовах, визначених у ньому, що підтверджується його підписом на договорі страхування. Статтею 16\~ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст.215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1-5 ст.203ЦК\~України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливими способам захисту цивільних прав і обов`язків, непередбачених законом і суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. В позові [PERSON] посилається на те, що спірний пункт Договору залишає його без страхового захисту, та є несправедливим, неправомірним та таким, що вчинений відповідачем з використанням нечесної підприємницької практики. Стосовно цих тверджень суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~19\~Закону України\~"Про\~захист прав\~споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Суд зазначає, що Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» від 18.08.2023 р. №203217Га3м, який містить оспорюваний пункт 29.2.15, в якому чітко перераховано види страхових випадків, був укладений позивачем добровільно, підписаний ним, а також останнім внесено страхову суму, яка передбачена цим Договором. Таким чином, уклавши даний Договір на умовах, викладених у ньому, позивач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Тобто, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, в тому числі узгоджено збитки, які не є страховими випадками та не відшкодовуються. Звертаючись до суду, позивач констатує сам факт порушення відповідачем вищевказаної норми закону, не посилаючись при цьому на те, в чому саме практика та дії відповідача при укладенні договору є нечесною та агресивною підприємницькою практикою. При цьому, Договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» від 18.08.2023 р. №203217Га3м повністю відповідає вимогам Закону України «Про страхування». Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц) Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Враховуючи вимоги ст.ст. 12, 81 ЦПК України та рішення Європейського суду, позивачем не надано жодного правового та документального обґрунтування на підтвердження нечесної підприємницької практики з боку відповідача, а також суперечності пункту 29.2.15 укладеного Договору страхування вимогам чинного законодавства України. Крім того, суд зауважує, що Договір укладено 18.08.2023 року, тобто в період повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, а тому позивач, підписуючи цей Договір, розумів про ризики пошкодження чи знищення транспортного засобу внаслідок бойових дій, однак погодився з умовами Договору, яким чітко передбачено, що страховими випадками не є збитки, що сталися внаслідок бойових дій, а тому у позивача як Страхувальника були наявні усі можливості для попереднього узгодження зі Страховиком умов Договору в частині відшкодування збитків, завданих внаслідок бойових дій. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним п.29.2.15. Договору від 18.08.2023 р. №203217Га3м, з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215ЦК України. У відповідності до положень ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). У відповідності до приписів ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, як у задоволені позовних вимог відмовлено, судовий збір стягненню не підлягає.

Outcome: dismissed