Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову посилається на те, що 18.01.2019 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту 501102177, відповідно до умов якого АТ «АЛЬФА-БАНК» надав позичальнику кредит у сумі 35000,00 грн. на строк 48 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 21.99 %. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», який має силу договору, укладеного в письмовій формі та підписаний сторонами. АТ «АЛЬФА-БАНК» виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 35000,00 грн., в свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості станом на 20.12.2021 року загальний розмір заборгованості становив 48072,67 грн., яка складалась: - з тіла кредиту в розмірі 22832,72 грн., - заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 25239,95 грн. 20.12.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та TOB «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитора за кредитним договором 501102177 від 18.01.2019 року. Згідно розрахунку заборгованості за [PERSON] станом на 20.12.2021 року рахується заборгованість в розмірі 48072,67 грн. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав клопотання, в якому просить розглянути справу за відсутності їх представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Петечко В.М. в судове засідання не з`явився, надав відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог представника позивача в повному обсязі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до заявленого позову, 18.01.2019 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту 501102177, відповідно до умов якого АТ «АЛЬФА-БАНК» надав позичальнику кредит у сумі 35000,00 грн. на строк 48 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 21.99 %. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», який має силу договору, укладеного в письмовій формі та підписаний сторонами. АТ «АЛЬФА-БАНК» виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 35000,00 грн., в свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості станом на 20.12.2021 року загальний розмір заборгованості становив 48072,67 грн., яка складалась: - з тіла кредиту в розмірі 22832,72 грн., - заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 25239,95 грн. 20.12.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та TOB «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитора за кредитним договором 501102177 від 18.01.2019 року. Згідно розрахунку заборгованості за [PERSON] станом на 20.12.2021 року рахується заборгованість в розмірі 48072,67 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача та судовий збір. При цьому судом встановлено, що позивач не надав до позову оригінал банківського договору від 18.01.2019 року, укладеного між АТ «Альфа - Банк» та [PERSON] . Підпис в додані Оферті від імені [PERSON] викликає сумнів. Позивач у своїх позовних вимогах посилається на кредитний договір №501102177 від 18.01.2019 року, але а матеріалах справи такий кредитний договір з таким номером та підписом позичальника та відповідача по справі, між відповідачем та позивачем по справі, як і між відповідачем та первісним кредитором АТ «Альфа-Банк», з усіма його істотними умовами, передбаченими законодавством, з посиланням на який, може бути вирішений даний конкретний спір, з дотриманням вимог передбачених ст. 1055 ЦК України, відсутній. А замість кредитного договору, під таким номером та датою підписання, знаходяться наступні документи: 1.Оферта на укладення угоди про надання кредиту №501102177, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. В Оферта зазначено, що [PERSON] як позичальник пропонує банку «АТ «Альфа-Банк» укласти Угоду про надання кредиту, обслуговування Кредитної картки та відкриття Відновлюваної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Однак в додатку до позовної заяви кредитний договір не доданий так як він між сторонами взагалі не вкладався. Оферта це пропозиція певній стороні укласти договір з урахуванням викладених умов. Пропозиція це не договір. Позивач, у списку додатків до позову, угоду про наміри вкладення кредиту зазначив як кредитний договір. Не заяву про акцепт публічної оферти банку. Не «Угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної карти», якого в матеріалах справи немає. Крім того, в Публічній пропозиції банку про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Заява на приєднання та Заява на відкриття/закриття/зміну послуг та інші разом - складають єдиний документ - Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Не кредитний договір, з усіма його наслідками, передбаченими законодавством, а саме Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір не може бути укладений у будь-якій формі. Він має містити в собі істотні умови: розмір кредиту, дату його видачі, строки повернення кредитних коштів, проценти по кредиту та штрафні санкції за порушення умов кредитування. І такий договір, повинен бути складений на папері, та підписаний позичальником. Також, в такому договорі кредиту, повинні міститись дані про відкриття банківського рахунку, для зарахування на нього суми наданого кредиту. І саме такий кредитний договір повинен бути підписаний позичальником, а не якась там «Оферта» про приєднання до якихось там віртуальних, та не зовсім зрозумілих для позичальника, умов та правил, розміщених на сайті. Судом встановлено, що такого кредитного договору в матеріалах справи немає. Згідно п. 2 ст. 1055 ЦК України, договір укладений з недодержанням письмової форми - є нікчемним та не передбачає ніяких зобов`язань сторін по даному договору, передбачених стандартним кредитним договором, укладеним згідно вимог п. 1 ст. 1055 ЦК України. Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, в якій зазначається про те, що: пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Також, у даній постанові зазначається, що відсутні будь які підстави вважати, що при укладенні договору з Відповідачем, у спосіб підписання з ним анкети-заяви, чи умов про приєднання до умов кредитування розміщених на сайті банку, банк, не дотримався усіх вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо повідомлення споживача про усі умови кредитування, та узгодження з ним усіх цих умов. Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі, у вигляді одного документа (що містить усі істотні умови), підписаного обома сторонами, або у вигляді декількох документів, якими сторони обмінялися (листи, телеграми, телетайпне чи електронне повідомлення тощо). При цьому документи, якими сторони обмінюються, також мають містити їх підписи. Між тим, аналіз наданих Позивачем до суду документів, які. на його погляд, є кредитним договором, свідчить про те, що такий підпис позичальника та відповідача по справі, міститься лише на угоді про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної карти. Що не є повноцінним кредитним договором. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1050 ЦК України, з урахуванням ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів саме на умовах, встановлених не чим іншим, а саме кредитним договором. Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній нею у Постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, зазначається наступне: 1.Оскільки для кредитів умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома. Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 2.Роздруківка із сайту позивача щодо умов кредитування та тарифів належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, щодо договору приєднання. Адже Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. 3.Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору якщо вони не підписані та не визнаються позичальником. Крім того, судом встановлено, що позивачем не додані до позову належні розрахунки боргу та докази видачі кредиту позичальнику. Позивачем до позову доданий безпідставно розрахунок боргу, складений новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс». При цьому, позивач зазначає, що кредит був наданий АТ «Альфа-Банк», однак в справі зазначені розрахунки зовсім іншого банку, а саме АТ «Сенс Банк». При цьому цей розрахунок підписаний зовсім не повноваженою особою, а саме директором ТОВ «Еліт Фінанс». Згідно позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові по справі №161/16891/15-ц від 30.01.2018р., доказами, які можуть підтверджувати наявність заборгованості та її розмір, можуть бути тільки первинні документи, оформлені у відповідності зі ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які фіксують здійснення певних господарських та фінансових операцій. А таких документів позивач суду не надав. До того ж, у своїй позовній заяві позивач вказав на те, що «Позичальник припинив повертати наданий йому кредит». Не віддає кредит, а припинив віддавати. З чого можна припустити, що позичальник повертав кредит. А потім припинив його повертати. Але ж де тоді розрахунки по поверненню кредиту, Чому позивач не додав їх до позову, як тепер без таких розрахунків встановити: скільки грошей позичальник взяв у АТ «Ідея банк», скільки йому повернув та скільки ще повинен повернути. Без розрахунків боргу це встановити неможливо. Належним доказом наявності боргу позичальника перед банком можуть бути тільки первинні документи та виписки з особових рахунків клієнта банку, які б підтверджували наявність банківських операцій, з отримання відповідачем кредитних коштів з карткового рахунку та їх повернення на картковий рахунок. А позивач не надав суду таких доказів, не довів, що ним, як кредитором, позичальнику та відповідачу по справі були відкриті саме ті кредитні рахунки, які узгоджені Постановою Правління НБУ №280 від 17.06.2004р. саме для надання кредиту. Не надав документальних підтверджень, меморіальних документів, заяви на видачу готівки, надання та перерахування кредитних коштів, оформлених відповідно до Постанов Правління НБУ №254 від 18.06.2003р. та №337 від 14.08.2003р. Також, позивачем не надані платіжні документи, що підтверджують внесення позичальником на поточний рахунок та списання з поточного рахунку коштів на погашення заборгованості згідно з договором. Також, відсутні документи бухгалтерського обліку, завірені виписки банку, які б відображали облік здійснених операцій, у відповідності з кредитним договором. А без вище зазначених документів, обов`язково підписаних уповноваженою та відповідальною особою банку та завірених печаткою банку, ті документи, які позивач надав суду разом з позовною заявою, не можуть бути належним доказом боргу, який позивач просить суд стягнути з відповідача. Згідно правового висновку Верховного Суду України у Постанові №336/4796/18 від 20.05.2022р., для стягнення боргу мало надати суду кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно ще надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, виписка по рахунку, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості. Судом встановлено, що пакет документів, який позивач називає кредитним договором, являється не кредитним договором, а договором приєднання до умов банку. А за таких умов кредитування, відсотки по кредиту, стягнуті з позичальника, бути не можуть. В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що за змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Також, позивач в своїй позовній заяві вказує на те, що умови договорів приєднання розробляються товариством. Тому з оглядом на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України споживач, послуг товариства, лише приєднується до тих умов, які йому виставило товариство. З чого можна зробити висновок, що той спосіб кредитування, який в даному випадку задіяв кредитор (первісний кредитор), не є кредитуванням на підставі Кредитного договору, а є способом кредитування на підставі договору приєднання до умов кредитування, які викладені кредитором на його сайті. Також судом встановлено, що позивач, пред`являючи вимоги до відповідача про погашення кредиту, просить суд, крім повернення тіла кредиту (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути ще й відсотки за користування кредитними коштами. Але позивач не надав суду розрахунків по нарахуванню відсотків, як не надав доказів того, чи були саме такі відсотки узгоджені з позичальником, що не відповідає п.п.4, 5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.1056-1 ЦК України, п.п.2.3.-2.4. розділу 2 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007р. Таким чином, суд вважає, що підписана позичальником та відповідачем по справі «ОФЕРТА» про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, не може бути підставою для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами. Так як дані в Оферті не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. А згідно постанови Верховного Суду України по справі №305/529/15-ц від 16.08.2017р. не укладення кредитного договору не породжує для його сторін жодних правових наслідків, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення будь-якої заборгованості відповідача на користь позивача. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 627 ЦК України та п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у договорах за участю фізичних осіб - споживачів, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, при яких, вважаються несправедливими умови договору про вимоги, щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції чи послуги) у разі невиконання зобов`язань за договором. Позивач у позовній заяві вказав суму боргу по тілу кредиту 22832,72 грн., а відсотків нарахував у розмірі 25239,95 грн., що не відповідає вимогам вище зазначених законодавчих актів. Крім того, згідно постанови Верховного Суду України, по справі №305/529/15-ц від 16.08.2017р., не укладення кредитного договору не породжує для його сторін жодних правових наслідків, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення будь-якої заборгованості відповідача на користь позивача. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019р. по справі №342/180/17, провадження №14-131цс19 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного ним раніше у прийнятій постанові від 24.09.2014 року по справі №6-144цс14, відповідно до якої Умови та Правила надання банківських послуг є складовою кредитного договору, та зазначила про те, що укладений саме у такий спосіб кредитний договір, через підписання заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, не є стандартним кредитним договором, до якого можуть бути застосовані усі ті вимоги, які можуть бути застосовані до стандартного кредитного договору. І за таких умов, з позичальника, не можуть стягуватись ніякі інші кошти, окрім тих, що він отримав від банку, і саме в тій сумі, яку він фактично отримав. Однак, враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти позивачу не повернуті, позивач, згідно з вимогами ч. 2 ст. 530 ЦК України має право вимагати від відповідача їх повернення в будь-який час, у розмірі фактично отриманої відповідачем суми. Тому, за таких умов, суд вважає, що зазначені позивачем відсотки за користування кредитними коштами в сумі 25239,95грн. з позичальника та відповідача по справі [PERSON] стягнуті бути не можуть. Позивач, ТОВ «Еліт Фінанс», як правонаступник первісного кредитора АТ «Альфа-Банк» по витребуванню боргу з позичальника [PERSON] не має права на стягнення боргу. Згідно ч. 1 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від первісного кредитора, або фактора, письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, і в цьому повідомленні була визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Згідно ч. 2 ст. 1082 ЦК України, боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Згідно Договору факторингу, первісний кредитор у випадку відступлення права вимоги протягом десяти робочих днів з дня підписання договору про відступлення права вимоги, повинен, у спосіб передбачений ст. 25 ЗУ «Про споживче кредитування», повідомити позичальника і про таке відступлення, і про передачу новому кредитору персональних даних боржника. Також, передати боржнику усі дані відносно нового кредитора: його ідентифікаційний код, місце знаходження, контактні дані та засоби зв`язку, та повідомити боржника про те, що він тепер повинен погашати заборгованість по кредиту новому кредитору. Згідно ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку перед новим кредитором до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку перед новим кредитором до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Але позивач повідомлення боржника про перехід права вимоги від первісного кредитора до кредитора нового по його боргу суду не надав. Тому, за таких обставин вимагати борг з боржника має право первісний кредитор, а не фактор. Крім того, судом встановлено, що доданий позивачем до позову розрахунок боргу відповідача не відповідає вимогам чинного законодавства та не являється доказом зазначеного ним в позові боргу: доданий розрахунок сформований навіть не первісним кредитором, а самим фактором. До того ж, у даному розрахунку не вказано, коли конкретно позичальнику видавався кредит, не вказана сума кредиту, не вказано, чи було по даному кредиту часткове погашення чи ні, не вказано, в які періоди нараховувались відсотки по кредиту. В розрахунку зазначено про те, що даним розрахунком визначається борг позичальника за період з 18.01.2019р. (з дня підписання намірів Оферта по 20.12.2021р.) А як бути в інший період, може в цей період, який не вказаний в розрахунку, кредит позичальником був погашений на 90 відсотків. До того ж, сам розрахунок підписаний навіть не першим кредитором. Згідно позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові по справі №161/16891/15-ц від 30.01.2018р., доказами, які можуть підтверджувати наявність заборгованості та її розмір, можуть бути тільки первинні документи, оформлені у відповідності зі ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які фіксують здійснення певних господарських та фінансових операцій. Також, згідно правового висновку Верховного Суду України у Постанові №336/4796/18 від 20.05.2022р. для стягнення заборгованості по кредиту, стягувачу потрібно надати суду ще й докази видачі кредиту, а саме: меморіальний ордер, виписку по рахунку, заяву на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості. Згідно п.2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документу, дату його складання, назву організації яка склала документ, зміст та обсяг операції. Крім цього, посаду і прізвище особи, відповідальної за здійснення бухгалтерських операції, та правильність її оформлення. Згідно п. 51 Постанови НБУ №75 від 04.07.2018р. «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми), дату складання, найменування банку, від імені якого складений документ, зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення). посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Згідно п. 52 Постанови НБУ №75, первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку. Згідно п. 15 постанови НБУ №75, операції банку мають бути зареєстровані та відображені в регістрах бухгалтерського обліку в день їх здійснення або наступного робочого дня, якщо операція здійснена після закінчення операційного дня (часу) банку або у вихідні чи святкові дні. А наданий позивачем розрахунок складений з порушенням вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 51 Постанови НБУ №75 від 04.072018р., згідно п. 52 Постанови НБУ №75 є недійсними та не може бути доказом заборгованості відповідача, як не може бути обґрунтованістю його розрахунків та позовних вимог. Крім того, позивач, як на доказ боргу, ще посилається на реєстр боржників, але відомості в цей реєстр вносить сам кредитор і він міг внести туди будь-яку суму, яку він вважає правильною. Також копії доданих позивачем до позову документів у тому вигляді, в якому вони додані, не підтверджують у повній мірі борг відповідача, не підтверджують права позивача на витребування боргу, не підтверджують кредитних зобов`язань позичальника. Додатки до позову, копії документів (заяви, тарифи та всі інші документи) надані не первісним кредитором, а набувачем прав вимоги. Статтею 76 ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2\~ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до\~ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття та приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed