Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-08 00:00:00

У березні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує що з 26.10.2001 по 19.01.2022 сторони перебували в шлюбі, який було розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Ковельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 2. У період перебування сторін у шлюбі, 10.02.2021, ними була придбана квартира, [ADDRESS] . В подальшому, на підставі рішення Дубівської сільської ради Ковельського району № 74 від 22.08.2024 «Про зміну адреси об`єкту нерухомого майна», адреса вказаної квартири була змінена, на адресу [ADDRESS] . Оскільки сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна, виникла необхідність звернутися до суду з відповідним позовом. З посиланням на норми ст. 60 СК України та ст. 70 СК України, позивач просить провести поділ спільного майна та визнати за ним право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, не заперечили проти винесення заочного рішення. У судове засідання, призначене на 26.08.2024 відповідач повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав. Повідомлений поштою на адресу реєстрації місця проживання. У Ф.119 вказано, що адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Враховуючи зазначені обставини суд, відповідно до ст. 128, ч. 1 ст. 223, ст.ст. 279, 280 ЦПК України, ухвалив здійснити заочний розгляд справи. За змістом частин четвертої та п`ятої\~ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши докази по справі суд дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що сторони з 26.10.2001 по 19.01.2022 перебували в шлюбі, який було розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Ковельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 2. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу: 244213555 від 12.02.2021, вбачається що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м. Номер запису про правол власності: 40532790, дата державної реєстрації: 10.02.2021. Рішенням Дубівської сільської ради Ковельського району № 74 від 22.08.2024 «Про зміну адреси об`єкту нерухомого майна», адресу квартири загальною площею 77,5 кв.м. з [ADDRESS] змінено на [ADDRESS] . Як роз`яснено в пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Тобто судом встановлено, що спірна квартира була придбана подружжям у шлюбі. Вирішуючи справу в частині позовних вимог про визнання права власності на певну частину придбаного майна, як на спільне сумісне майно подружжя, суд виходить з того, що відповідно до ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норми ст. 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, у сімейному законодавстві як на час придбання спірного майна, такі і на момент розгляду справи судом, діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.77, 78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст.\~12, 13, 81 ЦПК України). При цьому, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6\~ст. 81 ЦПК України). З`ясувавши усі обставини справи та оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності, суд прийшов до висновку, що придбане подружжям за час шлюбу спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, за спільні кошти, в інтересах сім`ї. Згідно з ч. 1\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1\~ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі ст.71\~СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. [PERSON] просила виділити у її власність частину спільної квартири. Частки сторін у праві власності на будинок є рівними. Підстави для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному будинку відсутні. Отже, кожна із сторін має у праві власності на квартиру ідеальну частку в розмірі одна друга (1/2).

Outcome: approved