Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

13.06.2024 [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дружини. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 09.06.2022 між сторонами зареєстрований шлюб. У даному шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Проте шлюб між сторонами існує лише формально, оскільки сторони на даний час не проживають разом та не ведуть спільне господарство, а сімейні стосунки між сторонами фактично припинені. Також позивач\~вказала,\~що неповнолітня дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. При цьому відповідач не бере участі у вихованні дитини. Позивач не має можливості самостійно та в повному обсязі забезпечити фізичний та духовний розвиток дитини, розвиток її творчих та пізнавальних здібностей, вартість харчування та одягу. Домовленість щодо утримання сина між сторонами не досягнута, відповідач у добровільному порядку не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. При цьому відповідач неофіційно працевлаштований та отримує високий дохід, майновий стан відповідача є достатнім. На утриманні у відповідача також перебуває його дочка від першого шлюбу. Натомість позивач перебуває у декретній відпустці по догляду за спільною дитиною сторін, унаслідок чого не має можливості працевлаштуватись та самостійно утримувати себе матеріально і забезпечувати свої потреби. За таких підстав позивач просить: 1) розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 09.06.2022 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що складений актовий запис № 1005; 2) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 6000 грн щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 13.06.2024 і до досягнення дитиною повноліття; 3) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн щомісячно, починаючи стягнення з 13.06.2024 і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. 18.06.2024 відкрите провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначене судове засідання на 09.07.2024 та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 09.07.2024 судове засідання відкладене на 26.08.2024 у зв`язку із неявкою учасників справи. 26.08.2024 судове засідання відкладене на 10.09.2024 у зв`язку із неявкою учасників справи. 04.09.2024 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області представники сторін подали заяву про затвердження мирової угоди. 10.09.2024 усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, заява про затвердження мирової угоди залишена без розгляду з підстав її непідтримання та відкликання представниками сторін. У судовому засіданні 10.09.2024 представник відповідача [PERSON] адвокат Матус Т.А. позов визнав частково. Не заперечував проти розірвання шлюбу між сторонами та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання у розмірі 3000 грн щомісячно, а також аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 3000 грн щомісячно. У судовому засіданні 10.09.2024 представник позивача [PERSON] адвокат Заплітна І.А. підтримала позов в тій частині, яка визнавалась стороною відповідача. Просила розірвати шлюб між сторонами, стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн щомісячно, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання позивача у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн щомісячно. У судове засідання 10.09.2024 сторони не з`явилися, однак приймають участь у судовому процесі через своїх представників. Частини 1, 4 ст. 206 ЦПК України визначають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, ураховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Суд установив, що 09.06.2022 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) складений актовий запис № 1005. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище [PERSON] . Указане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 8). У даному шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Такі обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 9). Стаття 24 СК України визначає засади добровільності шлюбу. Так, відповідно до ч. 1 даної норми закону шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналогічний принцип добровільності шлюбу закріплений і в ст. 51 Конституції України. При цьому згідно з ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, зокрема і шляхом пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Стаття 112\~СК України\~визначає,\~що суд\~з`ясовує\~фактичні взаємини\~подружжя,\~дійсні причини\~позову про\~розірвання шлюбу,\~бере до\~уваги наявність\~малолітньої дитини,\~дитини з\~інвалідністю та\~інші обставини\~життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Так, як на підставу позовних вимог про розірвання шлюбу, позивач послалась на те, що шлюб між сторонами існує лише формально, оскільки сторони на даний час не проживають разом та не ведуть спільне господарство. Сімейні стосунки між сторонами фактично припинені. Такі обставини повністю визнав у судовому засіданні представник відповідача та не заперечував проти їх існування. Відтак, ураховуючи фактичні взаємини сторін як подружжя, причини позову про розірвання шлюбу та обставини життя сторін, суд має усі підстави вважати, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам сторін та їхньої дитини. Також суд встановив, що дитина сторін проживає з позивачем. Такі обставини визнавались та не заперечувались учасниками справи у судовому засіданні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так само і положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Правовідносини щодо утримання батьками дитини регулюються главою 15 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов`язок є рівним для обох батьків і покладається на них, не зважаючи на те, з ким із батьків проживає дитина (ст. 180 СК України). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 181 СК України \~способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними . За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Так,\~в обґрунтування\~позовних вимог\~про стягнення\~аліментів позивач\~зазначила,\~що домовленість\~щодо утримання\~дитини між\~сторонами не\~досягнута,\~а відповідач\~в добровільному\~порядку не\~надає матеріальну\~допомогу на\~утримання неповнолітньої\~дитини у\~розмірі,\~достатньому для\~забезпечення її\~потреб. Також\~дитина потребує\~оновлення звичайного\~щоденного одягу,\~іграшок тощо. За таких обставин позивачу важко самій створити умови для належного утримання дитини, її фізичного та духовного розвитку. Указане є підставою для стягнення з відповідача аліментів відповідно до рішення суду. При визначенні розміру аліментів суд виходить з такого. Частиною 1 ст. 184 СК України\~визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч. 1 ст. 191 СК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Так, мінімально необхідний рівень матеріального забезпечення дитини відповідного віку встановлений на законодавчому рівні. Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так, згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становить 2563 грн. Суд приймає до уваги, що відповідач не заперечував, що має фінансову можливість щомісячно сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 3000 грн щомісячно. Також суд враховує, що відповідач є працездатним, стан його здоров`я є задовільним. При цьому згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка, яка перебуває в користуванні іншої особи на підставі договору оренди (а.с. 45-46). За таких обставин, приймаючи до уваги необхідний рівень матеріального забезпечення дитини відповідного віку та рівний обов`язок батьків утримувати дитину, з урахуванням визнання відповідачем позову суд вважає справедливими та фінансово можливими для відповідача і достатніми для забезпечення належного рівня дитини сторін аліменти у розмірі 3000 грн щомісячно. Щодо стягнення аліментів на утримання дружини суд зазначає таке. Так, правовідносини щодо утримання дружини у разі проживання з нею дитини регулюються главою 9 СК України, яка, зокрема передбачає, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного (ст. 75 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Положенням ст. 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, якщо чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таке право є особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Таким чином сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 712/4702/19. Так, в обґрунтування позовних вимог у цій частині позивач зазначила, що у зв`язку з доглядом за спільною дитиною сторін потребує матеріальної допомоги відповідача, посилаючись, зокрема на необхідність здійснювати догляд за дитиною та неможливість у зв`язку із цим працювати та отримувати дохід. З урахуванням викладеного вище висновку Верховного Суду суд вважає доведеними ті обставини, що позивач має право на утримання від відповідача до досягнення трирічного віку спільною дитиною сторін. Також суд приймає до уваги, що відповідач не заперечував, що має фінансову можливість щомісячно сплачувати аліменти на утримання дружини у розмірі 3000 грн щомісячно. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~142\~ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 1211,20 грн за позовну вимогу про розірвання шлюбу, що підтверджується квитанцією ПН № 215600426655 (платіж № 1342066422) від 12.06.2024 (а.с. 1). Відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50 відсотків судового збору у сумі 605,60 грн, а інші 50 відсотків судового збору у сумі 605,60 грн необхідно повернути позивачу з державного бюджету. Також якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Приймаючи до уваги, що згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 605,60 грн, а інші 50 відсотків судового збору у сумі 605,60 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved