Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

14.05.2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив стягнути з останньої 239940,00 грн. як еквівалент 6000,00 доларів США за договором позики, укладеним у формі письмової розписки строком дії до 10.04.2024 року через порушення строку виконання зобов`язання. Ухвалою судді від 19.06.2024 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову, повідомлено позивача про необхідність подання суду оригіналу розписки, як доказу того, що відповідачка не виконала свої обов`язки з укладеного між сторонами договору (а.с.16). На виконання вимоги вказаної ухвали судді позивач 26.06.2024 року надав суду оригінал розписки відповідачки (а.с.18-19). Позивач ухвалу судді про відкриття провадження отримав (а.с.21), а відповідачка вказану ухвалу отримала у відповідності до вимог п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.22). Заяви, клопотання від сторін не надходили та судом інші процесуальні дії не застосовувалися. Відповідачка не подавала відзив на позовну заяву. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч.5\~ст.279 ЦПК України\~за наявними у справі матеріалами у межах строків, визначених ст.275 та ч.2 ст.279 ЦПК України. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 10.04.2020 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір позики у формі письмової розписки, на підставі якої відповідачка отримала від позивача грошові кошти у розмірі 6000,00 доларів США, що еквівалентно 239940,00 грн. станом на час заявлення відповідної вимоги, з терміном повернення до 10.04.2024 року із порядком погашення у кінці строку дії договору, що підтверджується долученим до матеріалів справи оригінал омвідповідної розписки, текст якої та її суть відповідачкою не оспорювалися (а.с.19). Таким чином, договір між сторонами мав чіткий строк його закінчення, однак відповідачка отримані нею у позику кошти у визначений у договорі строк не повернула. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. В частинах першій, другій статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626 та 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Абзацом другим частини першої статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг майна чи коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання майна чи коштів. Тому вимоги позивача щодо стягнення грошових коштів у розмірі 6000,00 доларів США саме з відповідачки знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та підлягають задоволенню. Право позивача на отримання коштів саме в іноземній валюті передбачено постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18, зокрема в якій було зазначено наступне. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В той же час саме позивач бажав стягнути з відповідачки не суми у валюті отримання коштів, а її еквівалент в національній валюті України, у зв`язку з чим суд не може вийти за межі вимог позивача та стягує заборгованість у валюті, у якій просив вказані кошти стягнути позивач. Таким чином, вимоги позовної заяви [PERSON] знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та підлягають задоволенню відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати, сплачені позивачем при зверненні до суду із відповідним позовом, які складаються із судового збору у розмірі 2399,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved