Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшла заява [PERSON] та [PERSON] , в інтересах та від імені якої діє [PERSON] , в якій вона просить суд встановити юридичний факт того, що вимушене переселення [PERSON] у квітні 2014 року та вимушене переселення [PERSON] у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. В обґрунтування вимог зазначила, що в даний час вона разом із малолітньою донькою фактично проживають в [ADDRESS] . До квітня 2014 року [PERSON] постійно проживала і була зареєстрований у м. Авдіївка Донецької області. В наслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, у квітні 2014 року вона, будучи вагітною своєю донькою [PERSON] , була вимушена виїхати з м. Авдіївка Донецької області, яке на той час було тимчасово окуповане військовими формуваннями, підконтрольними Російській Федерації. Спочатку позивач переїхала до м. Ніжин Чернігівської області, потім до м. Дніпро та згодом до м. Київ, де вони разом з донькою в 2022 році отримали статус внутрішньо переміщених осіб. Через переселення їм довелось повністю змінити своє життя. Вони були позбавлені звичного ритму життя, можливості проживати у рідному місті, підтримувати нормальні життєві зв`язки з рідними особами, які залишились у м. Авдіївка. В результаті чого вони були змушені неодноразово обживатися на новому місці та прилаштовуватися до нових життєвих умов. Відтак, установлений спосіб життя та їх житло було фактично втрачено. Вони мають довідки внутрішньо переміщених осіб, але вказані довідки посвідчують лише факт їй вимушеного переселення, втім відомості про причини переселення відсутні. На даний час вони бажають визначити свій статус як особи, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Встановлення факту їх вимушеного переселення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією відповідної частини території Донецької області України можливо лише в судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації проти України. За таких обставин, заявники просять суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що їх вимушене переселення з квітня 2014 року та з вересня 2014 року (народження доньки) з м. Авдіївка Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29 липня 2024 року заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. 02 серпня 2024 року від представника заявника адвоката Холостенко О.В. надійшла заява на усунення недоліків із додатком. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року відкрито окреме провадження у справі. Призначено судове засідання та викликано учасників процесу. Заявники [PERSON] та [PERSON] в інтересах та від імені якої діє [PERSON] , представник заявника [PERSON] адвокат Холостенко О.В. в судове засідання не з`явилися. Від адвоката Холостенка О.В. через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності учасників справи. Представники заінтересованих осіб - Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності учасників справи. У зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно з ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , є уродженкою м. Авдіївка Донецької області і громадянкою України, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] (24, 24 на звороті). Заявник [PERSON] зареєстрована та проживала у квартирі [ADDRESS] (а.с.25). Згідно довідки Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 серпня 2022 року №3001-5001986871, [PERSON] , уродженка м. Авдіївка Донецької області, зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , має статус внутрішньо переміщеної особи і фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.25). Доньку [PERSON] , [INFO] , громадянку України, [PERSON] народила в м. Ніжин Чернігівської області, актовий запис №604, де отримала свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області (а.с.27). 05 липня 2016 року [PERSON] отримала картку платника податків, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [NUMBER] . Орган Державної фіскальної служби, що видав картку: Красноармійська ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області (а.с.26). Згідно довідки Управління соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 серпня 2022 року №3001-5001986885, [PERSON] , уродженка м. Ніжин Чернігівської області, зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , має статус внутрішньо переміщеної особи і фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.28). Відповідно до відомостей з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб станом на 29 вересня 2023 року щодо [PERSON] та [PERSON] наявна така інформація: [PERSON] та [PERSON] взяті на облік 22 березня 2022 року та фактично проживали за адресою: [ADDRESS] з 01 березня 2022 року. Осіб було знято з обліку 10 серпня 2022 року (вибули в інший район), 10 серпня 2022 року осіб взято на облік за фактичним місцем проживання: [ADDRESS] з 01 серпня 2022 року, про що надано інформацію Міністерством соціальної політики №2375/0/2-24/19 від 31 січня 2024 року у відповідь на запит адвоката Холостенка О.В. №5 від 29 січня 2024 року (а.с.29). Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вказаних положень Закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб, у тому числі, може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. Як вбачається із заяви, заявниця, посилаючись на вказану норму закону, вказала на те, що причиною її внутрішнього переміщення, будучи вагітною донькою, з постійного місця проживання в м. Авдіївка Донецької області до іншого тимчасового місця проживання на території України - м. Ніжин Чернігівської області, де вона у вересні 2014 року народила доньку [PERSON] , потім вже з донькою [PERSON] до м. Дніпро і в 2022 році до м. Київ, обумовлене саме збройним конфліктом та тимчасовою окупацією частини Донецької області. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту залежить реалізація суб`єктивного права особи. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року, із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ, Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до ч.ч. 5, 9, ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Отже, вказаний Закон передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про встановлення якого просить заявник. Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Звіт, підготовлений Міжнародним Партнерством за Права Людини разом з Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською спілкою з прав людини, Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи 1988 від 09.04.2014 року, від 25.06.2015 року, 12.10.2016 року, Резолюція Європейського Парламенту про ситуацію в Україні 2965 від 15.01.2015 року, Резолюція Генеральної асамблеї ООН від 19.12.2016 року містять посилання на збройну агресію Російської Федерації проти України на тимчасово окупованих територіях у Автономній Республіці Крим, Донецькій та Луганській областях. Окрім цього, слід врахувати, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та початку повномасштабного збройного наступу на територію України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Президентом України 24 лютого 2022 року видано Указ про введення в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в послідуючому продовжений і триває на даний час. Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» визначено, що російська федерація є державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах. Згідно частини 3 статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписам ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Отже, наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою. Метою встановлення факту вимушеного переселення задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, права на судовий захист на тимчасово окупованій території саме у результаті збройної агресії Російської Федерації є визначення статусу заявника як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах №363/2981/16-ц від 14 березня 2018 року, №428/13977/16-ц від 06 червня 2018 року, №417/3852/17 від 21 березня 2018 року, №243/7029/17 від 12 квітня 2018 року та №428/12368/16-ц від 21 березня 2018 року. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення [PERSON] з м. Авдіївка Донецької області, суд приймає до уваги, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02 грудня 2015 року № 1275-р. місто Авдіївка Донецької області внесено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» № 1085-р від 07 листопада 2014 року, у редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2015 р. № 128-р, місто Авдіївка Донецької області було внесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, а в редакції розпорядження, яка діє на даний час місто Авдіївка Донецької області внесено до переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. Суд приймає до уваги доводи [PERSON] , яка також діє в інтересах своєї малолітньої дитини [PERSON] , про те, що вони є громадянками України, [PERSON] , будучи вагітною [PERSON] , проживала у м. Авдіївка Донецької області, мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте вищенаведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Авдіївка Донецької області, а тому, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, заявник, будучи вагітною донькою [PERSON] , була змушена переїхати до м. Ніжин Черкаської області, потім до м. Дніпро а згодом і до м. Київ, де наразі вони проживають. Заявниця, будучи вагітною донькою [PERSON] , а в подальшому із малолітньою [PERSON] , переселились з окупованої території задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт заявникам потрібно для визначення їх статусу як осіб, яка перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд вважає, що заява [PERSON] та [PERSON] в інтересах та від імені якої діє [PERSON] , про встановлення вказаного факту має для заявників юридичне значення та від цього залежать їх права, тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved