Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

01 травня 2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування (виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області), про виселення, згідно з якою представник позивача просить суд виселити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , які зареєстровані та/або проживають у квартирі *предмет іпотеки), розташований за адресою: [ADDRESS] . та покласти судові витрати у справі на відповідача 1. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 31 жовтня 2007 року було укладено кредитний договір № КІС0GА00000158, відповдіно до умов якого банк зобов`язався надати кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 22200,00 доларів США строком до 31 жовтня 2017 року, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами кредитного договору 31 жовтня 2007 року було укладено договір іпотеки № КІС0GА00000158, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідну суму кредитних коштів, відповідач 1 в свої чергу не своєчасно внесла грошові кошти до банку на погашення кредитної заборгованості, через що АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка є предметом іпотеки. Рішенням суду від 06 травня 2024 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, квартиру по [ADDRESS] . Після ухвалення судового рішення відповідач зі своєю сім`єю не виселилася в добровільному порядку з предмету іпотеки, через що банк звернувся з позовом до суду. До позовної заяви представником позивача долучено клопотання про витребування судом довідки про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 травня 2024 року, розгляд вказаної справи визначено судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 02 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків та зроблено запити до ДМС України щодо реєстрації місця проживання відповідачів. Після усунення недоліків позовної заяви та надходження відповіді з ДМС України щодо реєстрації місця проживання відповідачів, ухвалою суду 03 червня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25 червня 2024 року. Вказаною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів. 18 червня 2024 року на адресу суду надійшов лист від служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про проведення розгляду справи за відсутності представника відділу та неможливість проведення обстеження умов проживання і надання органом опіки та піклування висновку у даному спорі через не проживання відповідачів за вказаною адресою та відсутністю засобів зв`язку. 25 червня 2024 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору. Заява обґрунтована тим, що станом на 02 квітня 2024 року відповідачка виконала рішення суду щодо погашення кредитної заборгованості перед банком на суму 338 989,36 грн., а тому немає зобов`язань перед банком. 25 червня 2024 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким остання просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що станом на 02 квітня 2024 року відповідачка виконала рішення суду щодо погашення кредитної заборгованості перед банком на суму 338 989,36 грн., а тому немає зобов`язань перед банком. 22 липня 2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про перенесення судового розгляду справи на іншу дату. Підготовче засідання у справі, призначене судом на 22 липня 2024 року, за клопотанням представника позивача було відкладено на 10 вересня 2024 року. 01 серпня 2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою, останній просить суд задоволити позовні вимоги банку в повному обсязі. Відповідь на відзив обґрунтована тим, що предмет іпотеки на сьогоднішній день не реалізований, проте всі мешканці квартири підлягають виселенню. Відповідач 1 в повному обсязі не виконав своїх зобов`язань по кредитному договору Протокольною ухвалою суду від 10 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд справи по суті на 10 вересня 2024 року. В судовому засіданні представник позивача підтримала свої позовні вимоги та просив суд їх задоволити. Додатково пояснила суду, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2014 року банком не оскаржувалося та набрало законної сили. Заборгованість за кредитним договором в сумі 338 989,36 грн., визначена судом, відповідачкою [PERSON] сплачена в повному обсязі, проте не своєчасно, тому банком нараховано штрафні санкції та платежі згідно ст. 625 ЦК України. Згідно виписки банку встановлено, що банк має кредиторську заборгованість перед [PERSON] , в сумі 8 583,43 грн., яка може бути пояснена тим, що [PERSON] має кредитну карточку в установі банку та здійснила по ній переплату по заборгованості. Банк просить суд виселити відповідачів з квартири, що перебуває в іпотеці без надання їм іншого жилого приміщення. Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні або закрити провадження у справі через відсутність предмету спору. Додатково пояснив суду, що квартира, яка є предметом іпотеки не придбана за кредитні кошти, так як право власності на неї відповідачами набуто раніше, а кредитні кошти надавалися банком на споживчі потреби. Відповідачем повністю погашено суму заборгованості перед банком за кредитними зобов`язаннями, визначеними рішенням суду від 06 травня 2014 року. Він представляє інтереси лише відповідача [PERSON] , проте відповідач [PERSON] , є донькою відповідачки, яку він представляє та її правова позиція збігається з правовою позицією матері, тому судовий розгляд справи можна здійснювати без її участі. Також можна здійснювати судовий розгляд без участі третьої особи, представник якої клопотав перед судом про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача 2 та представника третьої особи. Суд на місці постановив здійснювати судовий розгляд справи за відсутності відповідача 2 та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Протокольною ухвалою суду від 10 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі через відсутність предмету спору у зв`язку з тим, що предметом спору у даній справі є виселення відповідачів, а не стягнення заборгованості за кредитним договором. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: 31 жовтня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № КІС0GА00000158, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 22200,00 доларів США строком до 31 жовтня 2017 року, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Кредитні кошти бралися на споживчі потреби. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами кредитного договору 31 жовтня 2007 року було укладено договір іпотеки № КІС0GА00000158, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру відповідачами набуто 04 січня 1997 року. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2024 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КІС0GА00000158 у розмірі 338 989, 36 грн. було звернуто стягнення на предмет іпотеки, квартиру по [ADDRESS] . Вказаним рішенням суду було відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів з спірної квартири. 13 лютого 2024 року представник позивача звертався до відповідачів з вимогою про виселення з квартири. Станом на 06 вересня 2024 року у квартирі [ADDRESS] , зареєстровано 3 осіб - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 22 березня 2024 року [PERSON] внесла на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» 80 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості за позовом. 01 квітня 2024 року [PERSON] внесла на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» 258 989,37 грн. в рахунок погашення заборгованості за позовом. Внесення вказаних грошових коштів підтверджується квитанціями та випискою по банківському рахунку [PERSON] з АТ КБ «ПриватБанк». Згідно даної виписки існує заборгованість банку на суму 8584,43 грн. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України). Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Аналогічні за змістом положення містяться у частині третій статті 109 ЖК України. Разом із тим, частиною другою статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-2947цс15, яка в подальшому була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317 цс 18. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року в справі № 310/2950/18, провадження № 61-16820 сво 19, на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «враховуючи норми статті 109 ЖК УРСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року в справі № 209/2032/14-ц, провадження № 61-9059 св 21, зазначено, що: «частиною другою статті 109 ЖК УРСР врегульовано правовідносини при відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК УРСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору». Подібний за змістом висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц, провадження № 61-17888 св 19. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі № 344/12708/19, провадження № 61-8135 св 21, вказано, що: «відповідачі, як колишні власники спірної квартири, яка була предметом іпотеки і не придбавалась за кредитні кошти, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР можуть користуватись цією квартирою до забезпечення іншим постійним жилим приміщенням. Якщо колишні власники фактично не проживають у спірному житлі, яке набуто новим власником за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та забезпечені іншим постійним житлом, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для збереження за ними права на користування вже чужим майном на підставі частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), необхідно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами». Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, суд приходить до висновку про те, що саме позивач повинен був довести наявність передбачених частиною другою статті 109 ЖК України підстав для виселення мешканців іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення. З урахуванням того, що в судовому засіданні встановлено те, що право власності на предмет іпотеки набуто не за кредитні кошти, а задовго до укладення кредитного договору, суд зазначає, що у банку був обов`язок, одночасно з подачею позову до суду надати відповідачам інше постійне житло, як це перебачено ч.1 ст. 109 ЖК України. Окремо слід зазначити стосовно виселення зі спірної квартири малолітнього [PERSON] , [INFO] . Право дитини на житло передбачено Конвенцією про права дитинивід 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ. Згідно зі статтею 16 цієї Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, яка діяла на момент виникнення необхідності реєстрації місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК УРСР). Верховний Суд зазначає, що за даних обставин справи необхідно виходити з найкращих інтересів дитини. Задля обґрунтування своєї позиції колегія суддів вважає за доцільне звернутися до прецедентів Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «McCann v. the United Kingdom» від 13 травня 2008 року, заява № 19009/04, п. 50). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення «Zehentner v. Austria» від 16 липня 2009 року, заява № 20082/02, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності буде порушено, якщо особа внаслідок втручання в право на повагу до житла понесе надмірний тягар, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів, зокрема неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Правові висновки Верховного Суду у подібних за змістом правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду у справах № 297/1649/21 від 13 березня 2024 року; № 727/11361/22 від 26 січня 2024 року; № 183/6274/21 від 19 квітня 2024 року. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2014 року у справі № 357/1428/14-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартиру [ADDRESS] ) у справі між вказаними сторонами в якості погашення кредитної заборгованості за договором від 31 жовтня 2007 року в розмірі 338 939, 36 грн., а як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] внесла грошові кошти в АТ КБ «ПриватБанк» в якості погашення кредитної заборгованості в сумі 338 989,36 грн. (80 000,00 грн. - 22 березня 2024 року та 258 989,36 грн. - 01 квітня 2024 року), що в свою чергу свідчить про відсутність кредитної заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» та відповідно про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідачів. Відповідно до вимог частини другої ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed