Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-19 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі позивач) звернулося до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1), [PERSON] (далі відповідач-2), [PERSON] (далі відповідач-3) про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 113\~282, 12 грн., з яких: 105\~189, 23 грн. за послуги з постачання теплої енергії за період з 01.04.2018 по 31.03.2024; 646, 80 грн. за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплої енергії за період з 01.06.2022 по 31.03.2024; 1\~630, 44 грн. за послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 по 31.03.2024;1\~587, 05 грн. 3 % річних; 4\~228, 60 грн. інфляційні втрати. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що він є виконавцем послуг по централізованому теплопостачанню і підігріву гарячої води в житловому фонді м. Харкова. Відповідачі зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , теплопостачання в яку здійснює КП «Харківські теплові мережі». Вказані послуги відповідачі своєчасно не оплатили, у зв`язку з чим за ними утворилась заборгованість. За таких обставин, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 24.05.2024 року Московський районний суд м. Харкова відкрив провадження у справі № 643/5147/24, розгляд справи вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначив на 24.06.2024 року. 24.06.2024 року розгляд справи відкладено на 30.07.2024 року у зв`язку з перебуванням судді Новіченко Н.В. у щорічній відпустці. 30.07.2024 року представником відповідача-1 подано заяву про відкладення розгляду справи. У зв`язку з цим, 30.07.2024 року розгляд справи відкладено на 20.09.2024 року. 11.09.2024 року відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого просить суд відмовити у задоволенні позову в сумі 113\~282, 12 грн. у зв`язку з пропуском трирічного строку позовної давності, про що подано окрему заяву. При цьому, посилається на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 та від 08.12.2022 у справі № 990/102/22. Таким чином, позовна давність охоплює період з 01.04.2021 року по 31.04.2024 року, адже за березень 2021 року має бути сплачено комунальні послуги до 30.04.2021 року включно і з 01.05.2021 року починається перебіг позовної давності. З огляду на це, позовні вимоги не можуть бути задоволені у повному обсязі, оскільки обґрунтованими та законними є вимоги про стягнення заборгованості: 59\~216, 24 грн. за послуги теплопостачання за період з 01.04.2021 року по 31.03.2024 року; 646, 89 грн. за абонентську плату за період з 01.06.2022 року по 31.03.2024 року; 1\~630, 44 грн. за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 року по 31.03.2024 року; інфляційні втрати в сумі 564, 51 грн. за період з 01.04.2021 року по 31.03.2024 року; 3% річних в сумі 223, 48 грн. за період з 01.04.2021 року по 31.0.2024 року. Представник позивача у судове засідання 20.09.2024 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача-1 у судовому засіданні 20.09.2024 року заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених відповідачем-2 у відзиві на позов, та просив суд застосувати строки позовної давності до спірних правовідносин. Крім того, представник відповідача-1 зазначив про те, що 3% річних та інфляційні втрати позивачем нараховано неправомірно, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 року нарахування та стягнення інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги забороняється. Відповідачі у судове засідання 20.09.2024 року не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Статтею 223 ЦПК України визначені наслідки неявки учасників справи у судове засідання. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності позивача, відповідачів та ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІІ. Встановлені судом обставини. Відповідачі зареєстровані за адресою [ADDRESS] , та є споживачами послуг з теплопостачання, які надає позивач. Проте,\~взяті на\~себе обов`язки\~з оплати\~наданих послуг\~відповідачі належним\~чином не\~виконували,\~внаслідок чого\~за ними\~утворилася заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.04.2018 року по 31.03.2024 року в сумі 105 189, 23 грн., за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 року по 31.03.2024 року в сумі 646, 80 грн., за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 року по 31.03.2024 року в сумі 1 630, 44 грн., що підтверджується відомостями про нарахування та оплату наданих послуг. ІV. Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом. Суть розглянутого спору полягає у спонуканні відповідачів до примусового виконання порушених (несплачених та прострочених у виконанні) грошових зобов`язань з оплати вартості наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» послуг з теплопостачання за адресою: [ADDRESS] , за період з 01.04.2018 року по 31.03.2024 року. Приймаючи до уваги правову природу розглядуваних правовідносин, кореспондуючі права та обов`язки їх сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням норм Цивільного кодексу України, які регламентують правовідносини у сфері надання послуг, а також іншими відповідними нормативно-правовими/підзаконними актами у сфері теплопостачання. За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відтак, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Відповідачі зареєстровані за адресою [ADDRESS] , і є споживачами послуг з теплопостачання, які надає позивач. Згідно відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежів за адресою: [ADDRESS] (о/р [NUMBER] споживач [PERSON] ), значиться заборгованість за період з 01.04.2018 року по 31.03.2024 року з постачання теплової енергії становить 105 189, 23 грн. На виконання вимог пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг» Урядом прийнято постанову від 01 вересня 2021 року № 928 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 808. Згідно з внесеними змінами, змінено концепцію застосування до споживачів комунальних послуг плати за абонентське обслуговування та змінено склад витрат, які включаються до плати за абонентське обслуговування. Так, статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що плата за абонентське обслуговування - це платіж, який споживач оплачує виконавцю комунальної слуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) для відшкодування витрат виконавця, пов`язаних з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами та стягненням плати за спожиті комунальні послуги. Зокрема, абонентська плата включає такі витрати: з укладення договору про надання комунальної послуги; з здійснення розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами; з нарахування та стягнення плати за спожиті комунальні послуги; з обслуговування та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води). Відповідно до п. 30 індивідуального Договору споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з плати за послугу, плати за абонентське обслуговування в розмірі, визначеному виконавцем, але не вище граничного розміру, визначеного Кабінетом Міністрів України, інформація про яку розміщується на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця. Абонентська плата нараховується щомісячно, у фіксованому розмірі, з розрахунку за один особовий рахунок з моменту укладання індивідуальних договорів, якщо рішенням органів місцевого самоврядування не зазначене інше. Згідно відомості про нарахування та оплату за обслуговування внутрішньобудинкових систем (далі - ВБС) теплопостачання та обслуговування ВБС постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] (о/р [NUMBER] споживач [PERSON] ), значиться заборгованість за період з 01.07.2022 року по 31.03.2024 року за обслуговування ВБС теплопостачання становить 1\~630, 44 грн. Згідно відомості про нарахування та оплату за абонентське обслуговування по послузі з постачання теплової енергії, по послузі з постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] (о/р [NUMBER] споживач [PERSON] ), значиться заборгованість за період з 01.06.2022 року по 31.03.2024 року за абонентське обслуговування по послузі з постачання теплової енергії становить 646, 80 грн. Відповідачами вищевказані розрахунки позивача не спростовано, контррозрахунку не подано. Оскільки відповідачі\~зареєстровані за\~адресою:\~ [ADDRESS] , то вони в силу приписів ст. ст. 64, 67, 68 ЖК України, ч. 3 ст. 9 Закону від 09.11.2017 № 2189-VIII, ст. ст. 541, 543 ЦК України несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. ст. 525, 526\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Проте, відповідачами всупереч вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України надані позивачем послуги з постачання теплової енергії оплачені не були, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в сумі 4\~228, 60 грн., та 3 % річних в сумі 1\~587, 05 грн. за період з 01.05.2019 року по 31.01.2022 року, суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства. За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.04.2018 року по 31.03.2024 року в сумі 105\~189, 23 грн., за абонентську плату за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 року по 31.03.2024 року в сумі 646, 80 грн., за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 року по 31.03.2024 року в сумі 1\~630, 44 грн., 3% річних в сумі 4\~228, 60 грн. та інфляційних втрат в сумі 1\~587, 05 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями ч. ч. 1 та 3 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем. Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідачі неналежним чином виконували взяті на себе обов`язки з оплати наданих позивачем послуг теплопостачання, позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наведеного. Стосовно висловлених у судовому засіданні доводів представника відповідача-1 щодо неправомірності нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022, суд зазначає наступне. Дійсно, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05 березня 2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється, зокрема: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року (п. 2 постанови). Разом з цим, з наявного в матеріалах справи розрахунку вбачається, що позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 1\~587, 05 грн. та інфляційні втрати в сумі 4\~228, 60 грн. за період з 01.05.2019 року по 31.01.2022 року, тобто до введення на території України воєнного стану. Законодавчих заборон щодо нарахування та стягнення компенсаційних виплат за ст. 625 ЦК України у спірний період не було. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Харківського апеляційного суду від 18.09.2023 у справі № 641/3182/21, від 26.12.2023 у справі № 639/3671/23, від 13.02.2024 у справі № 644/2679/23. За таких обставин, доводи представника відповідача-1 суд вважає безпідставними та до уваги не приймає. Стосовно заяви представника відповідача-1 та відповідача-2 про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність, відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього випливають, позовна давність обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк його дії. Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду 06 вересня 2023 року у справі №910/18489/20, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі 947/8885/21. Крім того, 17.03.2022 року набрав чинності Закон України № 2120-IX від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Законом України № 3450-IX від 08.11.2023 у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України пункт 19 викладено у такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану". Внаслідок дії вищевказаних Законів України усі вимоги, за якими припинився (сплив) трирічний строк загальної позовної давності під час дії карантину та воєнного стану були продовжені. Позивач звернувся до суду з даним позовом 21.05.2024 року про стягнення заборгованості за надані послуги теплопостачання за період з 01.04.2018 року по 31.03.2024 року, тобто в межах строку позовної давності. Таким чином, відсутні будь-які правові підстави для застосування строків позовної давності у спірних правовідносинах. Представник відповідача-1 та відповідач-2 зазначаючи про пропуск позивачем строків позовної давності посилаються на постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 та від 08.12.2022 у справі № 990/102/22, в яких зазначено, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Ураховуючи те, що останній день перебігу процесуального строку на звернення до суду з позовом у цій справі припав на період повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, ця обставина могла унеможливити дотримання такого строку позивачкою за умови надання нею до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на звернення до суду з позовом, та могла б бути визнаною поважною причиною для поновлення процесуального строку. Водночас, у вказаних вище постановах Велика Палата Верховного Суду висловила вказану вище позицію щодо строку звернення до суду з позовом, який передбачений ст. 122 КАС України, який є процесуальним строком і який підлягає поновленню, якщо суд визнає причини його пропуску поважними. Натомість, традиційним для національної правової системи є розуміння позовної давності як інституту матеріального, а не процесуального права. Строк позовної давності має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. Між правовою природою матеріально-правового строку позовної давності та процесуального строку звернення до адміністративного суду є сутнісна різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні. Позовна давність не є інститутом процесуального права, про що неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та ін. Таким чином, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 та від 08.12.2022 у справі № 990/102/22 висновки, на які посилаються представник відповідача-1 та відповідач-2 стосуються процесуального строку звернення до суду з позовом, а отже не є релевантними до спірних правовідносин. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів.

Outcome: approved