Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідачок про визнання за нею в порядку спадкування за законом право постійного користування на 1/3 частку земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 1,3 га, розташованої на території Главанської сільської ради, що залишилась після смерті батька позивачки [PERSON] , померлого [INFO] , який успадкував вказане нерухоме майно після смерті матері позивачки [PERSON] , яка померла [INFO] , шляхом спільного проживання зі спадкодавцею на момент її смерті, посилаючись на те, що батько позивачки [PERSON] за життя не встиг оформити спадкових прав на вказане нерухоме майно після смерті своєї дружини [PERSON] . Після смерті батька [PERSON] позивачка своєчасно звернулася до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку не змогла через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, яка знаходилася в користуванні померлої [PERSON] на підставі державного акту на право постійного користування землею, мотивуючи відмову тим, що вказана земельна ділянка перебувала у померлої на праві користування, яке припинилося у момент її смерті у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з зазначеною позовною заявою. Позивачка та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явились, але до суду від представника позивачки надійшла заява, в якій просив суд про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачки, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явились, але до суду від них надійшли заяви, в яких просили суд про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали у повному обсязі, не заперечували проти їх задоволення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням частини 3 статті 211 ЦПК України, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з питань, пов`язаних з правом особи на спадкування, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися положеннями ЦК України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05 червня 1975 року, [NUMBER] від 04 грудня 1971 року, [NUMBER] від 16 жовтня 1981 року, виданих Главанською сільською радою Арцизького бюро (відділу) РАЦС Одеської області, батьком [PERSON] (т. 1 а. с. 4, 5, 100-102), позивачки у справі, та [PERSON] (т. 1 а. с. 67, 88-90), [PERSON] (т. 1 а. с. 70-71, 94-95, 96), відповідачок у справі, зазначено [PERSON] , а їх матірю [PERSON] , що також підтверджується повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00026587781, 00026587906, 0026588042 від 05 червня 2020 року (т. 1 а. с. 6, 8, 10, 86, 92, 98, 132-133, 136-138, 142-144). Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] віл 09 травня 1993 року, виданим Главанською сільською радою Арцизького району Одеської області, позивачка у справі змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на шлюбне « [PERSON] », що також підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00026587924 від 05 червня 2020 року (т. 1 а. с. 7, 99, 139-141). Відповідно до\~свідоцтва про\~укладення шлюбу\~серії [NUMBER] \~від 23\~червня 1991\~року,\~виданого Главанською\~сільською радою\~Арцизького району\~Одеської області,\~ [PERSON] ,\~відповідачка у\~справі,\~змінила дошлюбне\~прізвище « [PERSON] »\~на шлюбне\~« [PERSON] »,\~щотакож підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00026587845 від 05 червня 2020 року (т. 1 а. с. 9, 87, 134-135). Згідно зі свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 06 грудня 2004 року, виданим Виконкомом Главанської сільської ради Арцизького району Одеської області, [PERSON] , відповідачка у справі, змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на шлюбне « [PERSON] », що також підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00026588070 від 05 червня 2020 року (т. 1 а. с. 11, 93, 145-147). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12 лютого 2018 року, виданого Арцизьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] , який доводився батьком позивачці та відповідачкам помер [INFO] , що також підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00026587767 від 05 червня 2020 року (т. 1 а. с. 15, 107, 130-131). Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14 лютого 2017 року, виданого Арцизьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] , яка за життя доводилась матір`ю позивачці та відповідачкам, померла [INFO] (т. 1 а. с. 14, 108). З державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ОД № 018973 від 11 лютого 2002 року, виданого на підставі рішення ХХІІ сесії ХХІІІ скликання Главанської сільської Ради народних депутатів Арцизького району Одеської області № 142 від 29 жовтня 2001 року, вбачається, що за життя [PERSON] , яка доводилась матір`ю позивачці та відповідачкам, належала на праві постійного користування земельна ділянка загальною площею 1,3 га для ведення особистого підсобного господарства (т. 1 а. с. 12-13). Як вбачається\~з довідки\~№ 407\~від 23\~червня 2022\~року,\~виданої Главанським\~Старостинським округом\~Арцизької міської\~ради [PERSON] на момент своєї смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] (т. 1 а. с. 16). Згідно з копією спадкової справи № 169/2018 від 17 квітня 2018 року, заведеної після смерті [PERSON] , батька позивачки, який помер [INFO] , інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 51606140 від 17 квітня 2018 року (заповіти/спадкові договори), Витягу про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі № 51606207 від 17 квітня 2018 року, виданими Арцизькою державною нотаріальною конторою Одеської області, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , заведено спадкову справу (а. с. 80-195), спадкоємцями якого є [PERSON] , позивачка у справі, та [PERSON] , [PERSON] , відповідачки у справі (т. 1 а. с. 109-110, 112). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 73620776 (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), листа № 224/01-16 від 17 серпня 2023 року Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області щодо майна, яке залишилося після смерті [PERSON] спадкова справа не відкривалась (т. 1 а. с. 213, 214). Протягом встановленого законом строку [PERSON] , позивачка у справі, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття після смерті її батька [PERSON] , померлого [INFO] , спадщини у виді зазначеної земельної ділянки, однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку не змогла через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, яка знаходилася у постійному користуванні померлої [PERSON] на підставі державного акту на право постійного користування землею, мотивуючи відмову тим, що вказана земельна ділянка перебувала у померлої на праві користування, яке припинилося у момент її смерті, що підтверджується роз`ясненням Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області № 193/02-14 від 23 червня 2022 року (т. 1 а. с. 17). Згідно з частиною 1 статті 86 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення правовідносин щодо надання [PERSON] , матері позивачки, земельної ділянки в користування для ведення особистого підсобного господарства, визначалось, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відносини власності регулювалися Законом України «Про власність», вказаним кодексом, іншими законодавчими актами, зокрема ЗК України від 18 грудня 1990 року № 561-XII. Згідно з частинами 1, 2 статті 7 ЗК України (1990 року), в редакції, яка діяла станом на 29 жовтня 2001 року, тобто на час виникнення права постійного користування землею у матері позивачки, користування землею могло бути постійним або тимчасовим, постійним визначалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Відповідно до частини 5 статті 7 ЗК України (1990 року) у постійне користування земля надавалася Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення особистого підсобного господарства. Згідно з частиною 1 статті 22 ЗК України (1990 року), право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до частини 1 статті 23 ЗК України (1990 року), право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися зокрема сільськими Радами народних депутатів. Судом встановлено, що рішенням ХХІІ сесії ХХІІІ скликання Главанської сільської Ради народних депутатів Арцизького району Одеської області № 142 від 29 жовтня 2001 року за життя [PERSON] , яка померла [INFO] , було надано у постійне користування земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, на підставі якого нею 26 лютого 2002 року було отримано Державний акт на право постійного користування землею. Також, судом встановлено, що після смерті матері позивачки [PERSON] , яка настала [INFO] , прийняв спадщину батько позивачки [PERSON] , який помер [INFO] , у виді постійного користування земельною ділянкою для ведення особистого підсобного господарства, однак за життя не встиг оформити спадкових прав на вказане постійне користування земельною ділянкою. За змістом статті 1268 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] , позивачка у справі, своєчасно звернулася до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини після смерті [PERSON] , однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане постійне користування земельною ділянкою не змогла через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане постійне користування земельною ділянкою, що знаходилося у померлої [PERSON] на підставі державного акту на право постійного користування землею, мотивуючи відмову тим, що вказана земельна ділянка перебувала у померлої на праві постійного користування, яке припинилося у момент її смерті. Відповідно до роз`яснень, що викладені у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. З огляду на те, що позивачка не має можливості реалізувати своє право на спадкування права постійного користування вказаною земельною ділянкою у позасудовому порядку, то її право підлягає судовому захисту. Відповідно до частини 2 статті 4 ЗК України (1990 року) припинення права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Статтями 27, 28 ЗК України (1990 року) не передбачено в якості підстави для припинення права користування смерть особи - користувача земельної ділянки. Отже, у чинному на час видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою ЗК України (1990 року) не було передбачено такої підстави для припинення права постійного користування, як смерть користувача, також така підстава не передбачена ані статтею 140, ані статтею 141 діючого з 01 січня 2002 року ЗК України 2001 року. Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Відповідно до пункту 6 Перехідних положень ЗК України 2001 року в редакції від 01 лютого 2002 року (на момент отримання померлою [PERSON] державного акту на право постійного користування землею) громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні були до 01 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 вказані положення було визнано неконституційними і тому норма пункту 6 Перехідних положень ЗК України втратила юридичну силу, а право постійного користування земельною ділянкою залишилося у фізичних осіб, незважаючи на вичерпний перелік суб`єктів права постійного користування земельною ділянкою, закріплений у частині 2 статті 92 ЗК України 2001 року. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2005 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Положення статті 13 Конституції України не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю. Стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках станом на 01 січня 2002 року. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини відповідно до статті 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що на лежали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). У разі відсутності заповіту спадкування здійснюється за законом. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, яке мала на день смерті [PERSON] , успадковується за законом, тому [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті [PERSON] шляхом спільного проживання зі спадкодавцею на момент її смерті, мав право отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, однак через власну смерть не оформив спадкових прав після смерті [PERSON] . Спадкоємцями першої черги за законом є діти померлого, дружина і батьки (стаття 1261 ЦК України). [PERSON] , позивачка у справі, та [PERSON] , [PERSON] , відповідачки у справі, є спадкоємцями за законом майна померлого [PERSON] . Суд зазначає, що державний акт на право користування земельною ділянкою, що виданий на ім`я спадкодавиці [PERSON] , є правовстановлюючим документом на вказану земельну ділянку. Відповідно до роз`яснень, що викладені у пункті 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику справах про спадкування» судам роз`яснено, що у порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно з частиною 2 статті 407 ЦК України, частиною 2 статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може відчужуватись і передаватись в порядку спадкування. Відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Також, згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку, однак та обставина, що серед суб`єктів права постійного користування земельною ділянкою в цій статті не зазначено громадян України, не є підставою для припинення такого права у громадян, що набули його на підставі раніше діючого законодавства. Враховуючи наведені обставини, очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, суд дійшов висновку, що право постійного користування земельною ділянкою може бути визнано таким, що успадковане позивачкою, оскільки право постійного користування земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачка відповідно до закону успадкувала права, які за життя належали спадкодавцю, враховуючи, що заперечень проти позову не надійшло, визнання права постійного користування на земельну ділянку за позивачкою в порядку спадкування відповідає положенням чинного законодавства України. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання права користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом на 1/3 вказаної земельної ділянки, оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачкою в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачками.

Outcome: approved