Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк «Кредит Дніпро») про захист прав споживачів, визнання окремих умов кредитного договору недійсними. В обґрунтування позову посилався на те, що 08.12.2017 між ним та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено кредитний договір № 2203852543901, на наступних умовах: сума споживчого кредиту 45 040 грн.; дата надання кредиту 08 грудня 2017 року; сума кредиту на споживчі потреби 40 000 грн.; кінцева дата виконання 7 грудня 2020 року; цільове призначення кредиту - на споживчі потреби та для оплати комісії за надання кредиту, процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та складає: на строкову заборгованість по кредиту - 15% річних, на прострочену заборгованість по кредиту - 56% річних, щомісячна комісія - 3,90% від суми споживчого кредиту. Вважає, що умови договору в частині щомісячної комісії в розмірі 3,90% від суми споживчого кредиту є такими, що суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначив, що звертався до відповідача з клопотанням про повернення суми сплаченої комісії та відсотків за користування, однак листом від 23.09.2020 № 20-6610 відповідач відмовив у задоволенні цього клопотання . Просив: визнати недійсною з моменту укладення Договору умову розділу 9 «Відмітки Банку» в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 3,90% від суми кредиту; зобов`язати відповідача повернути [PERSON] сплачену комісію за користування кредитом в розмірі 63236, 16 грн; зобов`язати відповідача повернути [PERSON] сплачену комісію за надання кредиту в розмірі 5040 грн; зобов`язати відповідача повернути [PERSON] сплачені відсотки за користування кредитом в розмірі 11211, 09 грн. 12.12.2023 Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська постановлено ухвалу про направлення матеріалів справи за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. 04.03.2024 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 26.04.2024 судом постановлено ухвалу про залишення без задоволення заяви представника відповідача із запереченнями щодо розгляду справи за правилами спрощеного провадження. 09.09.2024 відповідач надав клопотання про закриття провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмету спору, яке суд залишає без задволення з огляду на наявність спору, ініційованого позивачем, який оспорює окремі положення кредитного договору, укладеного з відповдіачем. Представник відповідача [PERSON] надала до суду відзив, у якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що сторонами укладено кредитний договір, який відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування». Позивач ознайомлений з паспортом споживчого кредиту, умовами кредитування та погодився, підписавши їх. Крім того, щомісячна комісія узгоджена з позивачем, нарахована у відповідності до вимог чинного законодавства та судової практики. Позивач безпідставно вимагає стягнути з комісію в розмірі 63236,16 грн., оскільки комісія була розрахована на весь строк договору, при цьому оскільки позивач достроково погасив заборгованість по Договору, комісія сплачувалася лише за період фактичного користування коштами, тобто з 08.12.2017 по 31.10.2018 в розмірі 19322,16 грн. Підстави для визнання недійсними з моменту укладення договору умов розділу 9 в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту та стягнення грошових коштів у сумі 63236,16 грн. відсутні, оскільки безпосередньо в договорі відсутнє формулювання «комісія за обслуговування кредиту». Позивач не сплачував комісію в розмірі 63236,16 грн, фактично ним погашено лише 19322,16 грн. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 08.12.2017 між [PERSON] та ПАТ «Банк «Кредит Дніпро» укладено кредитний договір № 2203852543901, за умовами якого банк надає позичальнику кредит на споживчі потреби у сумі 45040 грн., включаючи витрати на оплату комісії з надання кредиту, строком на 36 місяців, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його, сплатити плату за кредит (комісії, проценти), а також штрафні санкції (у випадку наявності) та відшкодувати шкоду (у випадку її завдання), на умовах та в порядку, визначеному кредитним договором, УДБО, тарифами Банку. Згідно з Розділом 9 Кредитного договору від 08.12.2017 банк укладає договір на наступних умовах: назва продукту «Кредит готівкою Стандарт з комісією (36 міс)»; сума споживчого кредиту 45 040 грн.; дата надання кредиту 08 грудня 2017 року; сума кредиту на споживчі потреби 40 000 грн.; кінцева дата виконання зобов`язань клієнта у зв`язку з отриманням кредиту 7 грудня 2020 року; цільове призначення кредиту - на споживчі потреби та для оплати комісії за надання Кредиту, процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та складає строкову заборгованість за кредитом - 15,000% річних; на прострочену заборгованість за кредитом - 56,00% річних. Комісія за надання кредиту - 5 040 грн., щомісячна комісія - 3,90% від суми споживчого кредиту. Додатком №1 до кредитного договору №2203852543901 затверджено графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, відповідно до якого сума споживчого кредиту - 45 040 грн., сума кредиту на споживчі потреби - 40 000 грн., строк кредиту - 36 місяців, фіксована процентна ставка - 15.000% річних, комісія за користування кредитом - 3,90% від суми споживчого кредиту, сплачується щомісячно, комісія за надання кредиту - 5 040 грн., сплачується одноразово в день укладання Кредитного договору, визначається Банком, виходячи із суми кредиту на споживчі потреби і строку кредиту. 23.09.2020 ПАТ «Банк Кредит Дніпро» листом № 20-6610 на звернення позивача від 15.08.2020 № 15788 повідомив, що правовідносини між сторонами за кредитним договором № 2203852543901 від 08.12.2017 припинені, кредит закритий. Згідно ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2-3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час укладення договору). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). 10.06.2017 набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», а тому його дія поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами з кредитного договору від 08.12.2017 № 2203852543901. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит ;12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Крім того, оскільки 10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», то ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» було викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Частинами 3, 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. 10.05.2007 Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила №168, що набрали чинності 05.06.2007. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10.06.2017. Тому, враховуючи дату укладання договору між сторонами - 08.12.2017, суд вважає, що банк може стягувати з позичальника платежі за дії, які позичальник вчиняє на користь банку, тобто банк правомірно стягнув з позичальника щомісячну комісію за користування кредитом, узгоджену сторонами в кредитному договорі, адже такі дії становлять банківську послугу, яку замовив позичальник та яка визначена договором, та є наслідком реалізації прав банку за укладеним кредитним договором. При цьому позивач помилково вважає, що банк не мав права включати щомісячну плату за обслуговування кредиту до умов договору, адже такі дії становлять банківську послугу, яку банк здійснює на власну користь, оскільки Правила, які містили таку заборону втратили чинність 10.06.2017. Виходячи з чого суд вважає, що у договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені будь-які умови, визначені за домовленістю сторін, що відповідає принципу свободи договору та не суперечить приписам ч. 2 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин). Також суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13.07.2022 по справі № 496/3134/19, згідно з яким Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. З урахуванням наведеного, суд вважає необґрунтованою вимогу позивача визнати недійсним умову розділу 9 кредитного договору №2203852543901 від 08.12.2017 в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту у розмірі 3,90% від суми кредиту, оскільки недійсності договору в цій частині судом не встановлено. За таких обставин зазначена вимога задоволенню не підлягає. Щодо інших позовних вимог, суд зазначає, що вони є похідними від зазначеної вище основної позовної вимоги про визнання недійсним окремої частини кредитного договору, а тому у їх задоволенні також слід відмовити. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи, що у задоволенні вимог відмовлено в повному обсязі, враховуючи приписи ст.141 ЦПК України, а також ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed