Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-15 00:00:00

14 березня 2024 року [PERSON] (далі: позивач) звернулась до [PERSON] (далі: відповідач-1), [PERSON] (далі: відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] (далі: третя особа), про визнання права власності за набувальною давністю на 1/3 частину кв. [ADDRESS] . В обґрунтування заявленої позовної вимоги позивач зазначила, що вона з 09.01.2010 відкрито володіє кв. [ADDRESS] в цілому. Право власності на вказану квартиру в 1/6 частки належить їй, 1/2 частки - третій особі, та 1/3 - частки власника не має. Позивач сплачує комунальні платежі, здійснює необхідний догляд за майном, та вважає, що вона має право на 1/3 частки у праві власності на кв. [ADDRESS] , що не має власника, за набувальною давністю. Відповідачі правом на подання відзиву не скористались. Третя особа позов визнала та просила суд його задовольнити. До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Представник позивача та третя особа розгляд справи просили здійснювати за їх відсутності, відповідачі причину неявки не сповістили. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Клопотань про відкладення від учасників справи не надходило, підстав передбачених ст.223 ЦПК України для відкладено справи, - судом не встановлено. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За належного повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: 26.02.1996 [PERSON] , [PERSON] придбали кв. [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченого на Українській універсальній біржі «Культінвест» 26.02.1996 р. № 4710. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є доньками [PERSON] , яка померла [INFO] . 18.05.1998 [PERSON] звернулась до Восьмої ХДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . 18.06.1998 [PERSON] та [PERSON] звернулися до Челябінської нотаріальної контори №4 із заявами про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , про що свідчить лист 92-020-7/545-98 від 30.10.1998. 18.11.2014 після смерті [PERSON] , позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з 1/6 частки у праві спільної власності на кв. [ADDRESS] . З письмових пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , які проживають у буд. [ADDRESS] , вбачається, що позивач з моменту смерті її матерії, тобто з 2010 року відкрито та добровільно володіє кв. [ADDRESS] , приймає участь у різних будинкових спорах та ініціативах, справно оплачує комунальні послуги, місце проживання не змінювала. [PERSON] та [PERSON] у будинку ніколи не бачили. Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує: Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Положеннями ч.1 та ч.4 ст.344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду, - юридична легітимація, про що вказано у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 369/2190/22, провадження № 61-3246св23. Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст.2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави набуття права власності за набувальною давністю, відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, заволодіння майном, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння не знає і не повинен знати про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, у т.ч. і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнішнього володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнішнє володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18 не знайшла підстав для відступлення від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 січня 2023 року у справі № 278/2443/18 (провадження № 61-19963св21),від 01 листопада 2023 року у справі № 369/2190/22 (провадження № 61-3246св23). Як вбачається з матеріалів справи, 1/2 частки кв. [ADDRESS] належить третій особі [PERSON] , 1/2 - належала [PERSON] , яка померла 1998 р., та після її смерті із заяви про прийняття спадщини, у шестимісячний строк, звернулись три доньки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ніхто із доньок [PERSON] свідоцтво про прийняття спадщини не отримав. Позивач прийняла спадщину у виді 1/6 частки кв. [ADDRESS] після смерті матері - [PERSON] , яка у свою чергу прийняла спадщину після смерті [PERSON] , але не встигла оформити своїх спадкових прав. Отже, позивач вважає, що [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті матері [PERSON] не прийняли, оскільки вони не реалізували своїх спадкових прав, спадкові права не оформили, право власності у порядку спадкування не набули, що свідчить про відсутність у них бажання на отримання такої спадкової маси. За проживання позивача у кв. [ADDRESS] з часу смерті [PERSON] , тобто з 09.01.2010, здійснення оплати комунальних платежів та необхідних робіт з утримання у нормальному стані всього житлового приміщення та відкритого володіння квартирою, вважає, що вона має право на 1/3 частину [ADDRESS] , яка не має власника, за набувальною давністю. За адвокатського опитування свідків, суд не вбачає підстав для їх допиту у судовому засіданні. Таким чином, цивільні відносини у даній справі виникли як до набрання чинності Цивільним кодексом України, а саме щодо спадщини яка відкрилась після смерті [PERSON] у 1998 році, так і після набрання чинності ЦК України в частині визнання права власності за набувальною даністю, а відтак, застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі: ЦК УРСР) та норми Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV, який набрав чинності з 01 січня 2004 року (далі: ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 549 цього ж Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Зазначенні положення закону також містяться у ст.ст.1217, ч.5 ст.1268 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину. Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено і у ст.1297 ЦК України Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. Таким чином, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, на даний час, 1/3 частини у праві власності на кв. [ADDRESS] не є такою, що не має власника. Наявні у справі докази свідчать про обізнаність позивача про користування чужим майном, а відтак, позивач не може вважатися добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав до задоволення позову. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Outcome: dismissed