Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтований наступним. Між ТОВ ФК «Інвеструм» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 03119/11-2021 від 04.11.2021. В подальшому, між ТОВ ФК «Інвеструм» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 21092022, за умами якого позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 03119/11-2021 від 04.11.2021. Відповідачем не було дотримано умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, внаслідок чого, він має заборгованість у розмірі 16125,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою Дарницького районного суду від 21.08.2024 відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 23.09.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням сторін. Відповідачем надано відзив на позов у якому позовні вимоги не визнаються, оскільки позивач кредитний договір не підписувала, коштів не отримувала, відтак відсутні підстави для задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, зважаючи на принцип достатності доказів, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Звертаючись до суду з заявленим позовом позивач посилається на те, що між ТОВ ФК «Інвеструм» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 03119/11-2021 від 04.11.2021. У п. 1 вказаного Кредитного договору зазначено, що цей договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». У розділі 7 Кредитного договору зазначені наступні реквізити клієнта (позичальника): прізвище, ім`я та по-батькові; реєстраційний номер облікової картки платника податків; реквізити паспорта (чомусь, на відміну від інших реквізитів, вказані російською мовою і великими літерами) - ці дані збігаються з персональними даними Відповідача. Відповідач зазначає, що, вказано невідомий номер телефону, який їй не належить та ніколи не належав, а також залишились не вказаними адреса та рахунок позичальника. 04.11.2021 в близький проміжок часу від імені відповідача було зроблені сім запитів на адресу різних фінансових компаній щодо отримання кредитів, у зв`язку з чим, після того, як Відповідачу про це стало відомо, вона звернулась до правоохоронних органів. Як електронний підпис у розділі 7 Кредитного договору у стовбчику «Клієнт» останнім рядком вказано набір символів: W146. При цьому, жодного доказу, який може підтвердити, що вказаний набір символів може вважатися електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», позивачем до позовної заяви не додано. Пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц). При цьому, факт неукладеності договору доводиться в межах цієї справи і не потребує заявлення додаткових позовів. Адже у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду також зробила висновки, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний судом недійсним. Такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання самостійного позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Такі висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц, яка не встановила підстав для відступу від зазначених висновків. На Кредитний договір розповсюджуються положення Закону України «Про споживче кредитування». Згідно зі ст. 13 вказаного закону, в редакції, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Разом з тим, що матеріали справи не містять відомостей стосовно того, що примірник Кредитного договору був вручений відповідачу як споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього. Крім того, у п. 1.7. Кредитного договору зазначено, що невід`ємною частиною цього Договору є Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайтах Товариства - https://www.zecredit.com.ua. При цьому зазначені правила позивачем до позовної заяви не долучено. Інформація з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та узгоджується із висновком викладеним у постанові Великої Палат Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Згідно зі ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За наданими матеріалами справи встановлено відсутність будь-яких платіжних документів, що свідчать про перерахування кредиту за умовами договору. При тому, що у договорі факторингу №21092022 від 21.09.2022, укладеного між кредитодавцем і позивачем і на який останній посилається, як на підставу переходу до нього прав вимоги за Кредитним договором, а саме у його преамбулі в розділі «Документація» зазначено, що документи, що підтверджують надання (перерахування) коштів боржнику надаються кредитодавцем на запит позивача в індивідуальному порядку. Відповідач стверджує, що 04.11.2021 їй поступили дзвінки з двох фінансових компаній з запитаннями чи залишала вона заявку на отримання кредиту. Відповідачка повідомила, що таких заявок не лишала і ці запити було відхилено. Після таких дзвінків у Відповідачки закралися сумніви і вона звернулася до мережі Інтернет з запитом щодо того, як відбуваються шахрайські дії щодо отримання кредитів на інших осіб і як убезпечити себе від таких шахрайських дій, де прочитала про Бюро кредитних історій і знайшовши, як в ньому можна перевірити інформацію, побачила, що на її ім`я вже було здійснено 7 запитів від інших фінансових компаній. На наступний день відповідачка почала телефонувати до всіх фінансових компаній, які подавали запити і таким чином дізналася, що на неї вже було оформлено кілька кредитів. Після цього відповідачка звернулася до Департаменту кіберполіції Управління протидії кіберзлочинам в м. Києві. Її звернення було зареєстровано в журналі ЄО №10309 від 08.11.2021 та передано разом з матеріалами ЄО до Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві Національної поліції України, що підтверджується листом Департамента кіберполіції Управління протидії кіберзлочинам в м. Києві від 08.11.2021. У подальшому Дарницьке управління поліції ГУ НП у м. Києві Національної поліції України надіслало на адресу Відповідача листа від 13.12.2021), у якому зазначило, що заява Відповідача зареєстрована в журналі ЄО № 23475 від 15.11.2021 та за нею відкрито кримінальне провадження 12021105020003804. Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Умовами п. 1.1. Договору факторингу зазначено, що за цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі право на одержання яких належить Клієнту. Перелік Боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до Боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною договору. Разом з тим, реєстру боржників, який є додатком до Договору факторингу, або його належним чином засвідчену копію чи витяг з реєстру оформлений належним чином, з якого слідує, що позивачу Кредитодавцем було відступлено право вимоги за Кредитним договором, до позовної заяви не додано. Натомість додано витяг з реєстру, який не підписаний сторонами Договору факторингу і не може бути доказом переходу прав вимоги за Кредитним договором. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року по справі 755/18920/18. Доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості за договорами не є належним доказом надання відповідачеві кредитних коштів, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13.05.2020 року по справі №219/1704/17. За вказаних обставин, а саме у зв`язку з недоведенням позивачем факту перерахування кредитних коштів з метою доведення виконання умов вищенаведених договорів, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, підстави для стягнення на користь позивача заборгованості у заявленому в позові розмірі відсутні. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved