Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Близнюківського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої злочином, в якій просить стягнути з відповідачки на свою користь завдану злочином шкоду у розмірі 7600,00 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 23.02.2024, приблизно о 14 годині 33 хвилини, [PERSON] знаходилась у смт Близнюки Лозівського району Харківської області в приміщені магазину «Торговий центр» по [ADDRESS] , де отримала від потерпілого [PERSON] (позивача) банківську кредитну карту АТ КБ «Приват Банк» № [NUMBER] . Після цього, у [PERSON] виник умисел на привласнення офіційних документів, а саме: електронних платіжних документів у вигляді двох банківських карток, з метою подальшого їх використання для заволодіння грошовими коштами. Реалізуючи свій злочинний умисел [PERSON] , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, з метою використання вказаної кредитної банківської картки для таємного викрадення грошових коштів з банківського рахунку на ім`я [PERSON] , [INFO] , шляхом вільного доступу, незаконно привласнила банківську картку АТ КБ «Приват Банк» № [NUMBER] , імітовану на [PERSON] , яка згідно п. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», п. 1.27 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» є офіційними документами, тобто електронними платіжними документами, засобом доступу до банківських рахунків. Після чого, з привласненим офіційним документом з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, отримавши можливість розпоряджатися ним на власний розсуд. Крім того, 23.02.2024, точного часу в ході розгляду не встановлено, у [PERSON] виник єдиний умисел на таємне викрадення грошових коштів, які перебували на банківській картці АТ КБ «Приват Банк» № [NUMBER] , імітовану на [PERSON] . Реалізуючи свій єдиний злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, [PERSON] , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння майнової шкоди потерпілому і бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, з метою наживи, діючи в умовах воєнного стану в Україні, який введено в дію відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24.02.2022, строком на 30 діб, строк дії якого був неодноразово продовжений відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, о 14 години 54 хвилини 23.02.2024, шляхом зняття грошових коштів у банкоматі відділення банку за адресою: [ADDRESS] , використовуючи банківську картку АТ КБ «Приват Банк» № [NUMBER] , імітованої на ім`я [PERSON] , [INFO] , та є засобом доступу до банківського рахунку потерпілого [NUMBER] , таємно викрала у такий спосіб грошові кошти [PERSON] на суму 4000 грн 00 коп. Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, [PERSON] , усвідомлюючи суспільно \~ \~ \~ \~небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння майнової шкоди потерпілому і бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, з метою наживи, о 14 годині 55 хвилин 23.02.2024, шляхом зняття грошових коштів у банкоматі відділення банку за адресою: [ADDRESS] , використовуючи банківську картку АТ КБ «Приват Банк» № [NUMBER] , імітованої ім`я [PERSON] , [INFO] , та є засобом доступу до банківського рахунку потерпілого [NUMBER] , таємно викрала у такий спосіб грошові кошти [PERSON] на суму 3000 грн. 00 коп. Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, \~ \~ \~ \~ [PERSON] \~ \~ \~ \~усвідомлюючи суспільно \~ \~ \~ \~небезпечний \~ \~ \~ \~характер \~ \~ \~ \~свого \~ \~ \~ \~діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння майнової шкоди потерпілому і бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, з метою наживи, у період часу о 14:56 23.02.2024 шляхом зняття грошових коштів у банкоматі відділення банку за адресою: [ADDRESS] , використовуючи банківську картку АТ КБ «Приват Банк» № [NUMBER] , імітованої ім`я [PERSON] , [INFO] , та є засобом доступу до банківського рахунку потерпілого [NUMBER] , таємно викрала у такий спосіб грошові кошти [PERSON] на суму 600 грн 00 коп. У подальшому [PERSON] з місця скоєння злочину зникла, викраденим розпорядилася на власний розсуд, спричинивши [PERSON] майнову шкоду на загальну суму 7600 гривень 00 копійок. 05 червня 2024 року Близнюківським районним судом Харківської області винесено вирок, яким [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України та призначено їй покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 680 грн. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено [PERSON] остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі статті 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік. Вирок Близнюківського районного суду Харківської області від 05.06.2024 по кримінальному провадженню набрав законної сили 06.07.2024. Позивач вказує, що своїми умисними протиправними діями [PERSON] заподіяла майнову йому шкоду на загальну суму 7600,00 гривень, що підтверджується вироком суду від 05.06.2024. В підготовче судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Крім того заявою від 17.09.2024 уточнив позовні вимоги, саме просив стягнути з [PERSON] 5600,00 грн, у зв`язку з частковим добровільним відшкодуванням шкоди. Відповідачка в підготовче судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, уточнені позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Згідно ч.ч. 1, 4\~ст. 206 ЦПК України,\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності усіх учасників справи на підставі наявних матеріалів. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення у підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, вироком Близнюківського районного суду Харківської області від 05.06.2024 по справі № 612/448/24 [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України та призначено їй покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 680 грн. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено [PERSON] остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі статті 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік. Вирок набрав законної сили 06.07.2024. Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Відповідно до частин першої-третьої статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За змістом положень частини третьої статті 386 Цивільного кодексу України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої цієї статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. У справах про відшкодування шкоди потерпілі подають докази, що підтверджують факт завдання ним шкоди за участю відповідача, розмір такої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду, при цьому обов`язок доведення відсутності вини несе відповідач. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Згідно частиною 2 статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Вироком Близнюківського районного суду Харківської області від 05.06.2024 по справі № 612/448/24 встановлено, що [PERSON] своїми умисними протиправними діями заподіяла майнову шкоду [PERSON] на загальну суму 7600,00 гривень. Отже загальна майнова шкода завдана позивачу становить 7600,00 грн. Суд дійшов висновку про доведення позивачем на підставі належних та допустимих доказів завдання шкоди внаслідок протиправних дій відповідачки, а також доведено розмір спричиненої майнової шкоди. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевказані обставини та визнання позову відповідачкою, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з урахуванням заяви [PERSON] від 17.09.2024 про зменшення позовних вимог з 7600,00 грн до 5600,00 грн. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому у порядку ст. 141 ЦПК України суму судового збору необхідно стягнути із відповідачки у дохід держави.

Outcome: approved