Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-09 00:00:00

19.06.2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності до АТ «Сенс Банк», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою зазначено, що 23.08.2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 895/06-034-563, відповідно до якого банк надавав позивачці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в сумі 73 500,00 дол. США зі сплатою 13% річних. 23.08.2005 року між банком та позивачкою було укладено іпотечний договір № Ід 895/06-034-563, відповідно до якого позивачка передає банку у якості забезпечення виконання основного зобов`язання майно, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] . В подальшому, а саме 22.05.2023 року, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 333092427 від 22.05.2023 року, позивачці стало відомо про те, що квартира була зареєстрована за АТ «Альфа Банк» (30.11.2022 року змінило назву на АТ «Сенс Банк») на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) номер: 62888945 від 17.01.2022 року. Позивачка вважає таке рішення незаконним та таким, що порушує її право на вільне володіння майном, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом із наступних підстав: порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки; порушення, які були допущені державним реєстратором під час вчинення реєстраційної дії; порушення вимог Закону України «Про іпотеку», які були допущені державним реєстратором; порушення прав неповнолітньої дитини під час проведення державної реєстрації; неотримання позивачкою вимоги про погашення заборгованості; неналежне обґрунтування дійсного розміру заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 3, абз. 1 ст. 33, ч. 4 ст. 33, ст. 36 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом; у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя; сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір іпотеки від 23.08.2005 року був укладений під час дії Закону України «Про іпотеку» в редакції від 05.06.2003 року. Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону «Про іпотеку», право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 цього Закону. Відповідно до п.п. 4.5.3. п. 4.5. Договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». За правилами ст. 37 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Отже, відповідно до Закону України «Про іпотеку», передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Враховуючи ті обставини, що сторонами не було досягнуто згоди для передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю у позасудовому порядку, рішення відповідача та запис про право власності, є протиправними та підлягають скасуванню. Просила скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62888945 від 17.01.2022 року, згідно з яким 12.01.2022 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 46197640 про державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2558509680000; визнати право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2558509680000, за [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ); стягнути з відповідача судові витрати. 28.06.2023 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 07.11.2023 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 08.11.2023 року відповідачем подано відзив на позов, відповідно до змісту якого останні заперечували проти заявлених позовних вимог, просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 01.02.2024 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про забезпечення позову. 18.03.2024 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви позивачки про відвід головуючого судді. 21.03.2024 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви позивачки про відвід головуючого судді. У судовому засіданні 10.09.2024 року сторони відсутні. Представник позивачки подав до суду клопотання про розгляд справи за його та [PERSON] відсутності, зазначивши, що підтримує заявлені вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідачка АТ «Сенс Банк» явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали відзив на позов, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. про дату, часу та місце розгляду справи повідомлений належним чином, письмових пояснень щодо позову або відзиву на адресу суду не направляв, з будь-якими іншими клопотаннями не звертався. Врахувавши думку представника позивачки, подані заяви по суті справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 23.08.2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 895/06-034-563, відповідно до якого банк надавав позивачці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в сумі 73 500,00 дол. США зі сплатою 13% річних. 23.08.2005 року між банком та позивачкою було укладено іпотечний договір № Ід 895/06-034-563, відповідно до якого позивачка передає банку у якості забезпечення виконання основного зобов`язання майно, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] . В подальшому, а саме 22.05.2023 року, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 333092427 від 22.05.2023 року, позивачці стало відомо про те, що квартира була зареєстрована за АТ «Альфа Банк» (30.11.2022 року змінило назву на АТ «Сенс Банк») на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) номер: 62888945 від 17.01.2022 року. Позивачка вважає таке рішення незаконним та таким, що порушує її право на вільне володіння майном, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом із наступних підстав: порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки; порушення, які були допущені державним реєстратором під час вчинення реєстраційної дії; порушення вимог Закону України «Про іпотеку», які були допущені державним реєстратором; порушення прав неповнолітньої дитини під час проведення державної реєстрації; неотримання позивачкою вимоги про погашення заборгованості; неналежне обґрунтування дійсного розміру заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 3, абз. 1 ст. 33, ч. 4 ст. 33, ст. 36 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом; у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя; сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір іпотеки від 23.08.2005 року був укладений під час дії Закону України «Про іпотеку» в редакції від 05.06.2003 року. Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону «Про іпотеку», право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 цього Закону. Відповідно до п.п. 4.5.3. п. 4.5. Договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». За правилами ст. 37 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Отже, відповідно до Закону України «Про іпотеку», передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Постанова Верховного Суду від 13.11.2020 року у справі № 303/4230/18 містить наступний правовий висновок із зазначеного питання. «Згідно із частиною першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 17 березня 2006 року, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 24 січня 2006 року. Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пунктів 21 та 26 договору іпотеки. Разом із тим, відповідно до пункту 26 передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки про що письмово повідомляється іпотекодавець. Таким чином, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що укладаючи у 2006 році іпотечний договір, позивач не узгоджував з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором - нотаріусом, а, значить, таку згоду він не надав, а надав лише згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Установлено, що під час відчуження спірної квартири договору про її добровільну передачу у власність ПАТ КБ «Приватбанк» укладено не було, а [PERSON] як іпотекодавець не надавала своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю. Ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладення договору), ненадання такого договору нотаріусу та залишення нею без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за банком права власності на спірну квартиру, не можна вважати законними.» Правова позиція щодо аналогічних правовідносин зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 199/1276/17. «У касаційній скарзі банк посилається на те, що сторони досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, а статтею 37 Закону України «Про іпотеку» не виключалася можливість позасудового задоволення вимог іпотекодержателя на підставі відповідного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що і було зроблено банком. Крім того, вказує на наявність у матеріалах справи доказів направлення позивачу повідомлення про усунення порушень умов кредитного договору. Слід зазначити, що чинна на момент укладення іпотечного договору редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачала необхідність укладення окремого договору з цього приводу, чого зроблено не було. Відповідні зміни до статті 37 Закону України «Про іпотеку», якими передбачалася можливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі самого іпотечного застереження, внесені 25 грудня 2008 року, а отже, не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами.» Таким чином, суд приходить до висновку, що враховуючи норми закону, що діяли на момент укладення договору іпотеки - єдиною правовою підставою для набуття права власності на предмет іпотеки на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» є виключно договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Підставою для державної реєстрації права власності за відповідачем на спірну квартиру зазначено: «Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, серія та номер: 77, виданий 14.03.2018, видавник: Публічне акціонерне товариство "ІмексБанк"; Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за іпотечним договором, серія та номер: 143, виданий 14.03.2018, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гурська О.В.; Вимога, серія та номер: б/н, виданий 15.03.2018, видавник: [PERSON] ; Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 0405338344295, виданий 24.03.2018, видавник: УкрПошта». Однак, норми ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакцій чинній на час виникнення правовідносин, дають змогу дійти висновку, що документи наведені, як підстава виникнення права власності не можуть бути підставою, що підтверджує виникнення, перехід або припинення права власності на нерухоме майно, оскільки відповідачем мало бути надано нотаріусу, як державному реєстратору, виключно, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між позивачкою та відповідачем. Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62888945 від 17.01.2022 року, згідно з яким 12.01.2022 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 46197640 про державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2558509680000 підлягає скасуванню, а за позивачкою має бути визнано право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2558509680000 Інші наведені позивачкою обставини, як підстави для позову, а саме - порушення прав неповнолітньої дитини під час проведення державної реєстрації, неотримання позивачкою вимоги про погашення заборгованості, неналежне обґрунтування дійсного розміру заборгованості, не підтверджені належними доказами. Європейський суд з прав людини, неодноразово вказував про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Європейський суд з прав людини також вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 року). З огляду на встановлені судом обставини, заявлені позивачкою [PERSON] позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності до АТ «Сенс Банк», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З., підлягають задоволенню. За правилами ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved