Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради про визначення особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є наймачем квартири [ADDRESS] . Згідно до довідки про склад сім`ї, за цією адресою зареєстровані: син - [PERSON] , [INFO] , який з 03 серпня 2006 року зареєстрований у зазначеній квартирі; донька - [PERSON] , [INFO] , яка з 15 травня 2024 року зареєстрована у зазначеній квартирі. Відповідач з липня 2008 року не проживає у зазначеній квартирі, що підтверджується актом не проживання. Відповідач з 27 лютого 2019 року мешкав у місті Варшава столиці Польщі, та незабаром переїхав та мешкав у [ADDRESS] . 21 грудня 2023 року відповідач надав довіреність матері та сестрі представляти його інтереси, а саме в справі щодо зняття його з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] , як не проживаючого в ній більше 10 років. Відповідач надаючи цю довіреність підтверджує той факт, що намірів повертатись та мешкати за вказаною адресою він не має і також підтверджує те, що він втратив право користування житловим приміщенням через те, що він був відсутній та не проживав в означеному приміщенні більше 10 років і бажає знятись з реєстраційного обліку у вищезазначеній квартирі. 23 березня 2024 року відповідач переїхав до Канади і на теперішній час його місцем проживання є місто Торонто. Отже, відповідач не проживає не проживає у даній квартирі більше 10 років, не отримує кореспонденцію за даною адресою, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі не має і взагалі квартирою він не цікавиться, бо з липня 2008 року у ній не мешкає. Так як відповідач не сплачує комунальні платежі, то позивач змушена сплачувати все сама. Перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачу не чинили. Зараз позивач має намір розпорядитись житловим приміщенням, а саме - приватизацію зазначеного житла, щоб мати право власності на житлове приміщення і отримати право на вільне право розпорядження власністю. II. Заяви, клопотання позивача, відповідача. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судове засіданні відповідач [PERSON] не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про проведення судового засідання без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , в судове засіданні не з`явилась, про слухання справи повідомлена належним чином, заяв та клопотань не надавала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явились надали заяву про розгляд справи без їх участі та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей Кам`янської міської ради, в судове засідання не з`явились надали заяву про розгляд справи без їх участі та прийняти рішення з урахуванням висновку від 15.04.2024 р. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. III. Процесуальні дії по справі. 28 червня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено дату судового засідання. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку № [NUMBER] та довідки № 001287956 про склад сім`ї ТОВ «Абонент ХХІ» в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , знеособлена особа ( [PERSON] ). Відповідач [PERSON] не проживає в вищевказані квартирі з липня 2008 року, що підтверджується актом № 35 від 21 травня 2024 року ТОВ «Оселя». Згідно до копії закордонного паспорта [PERSON] № [NUMBER] встановлено, що 23 березня 2024 року він прибув до Канади. Відповідно до довіреності від 21 грудня 2023 року, переклад якої посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстровано в реєстрі 631, [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] представляти його інтереси у справах про: «…. Зняття мене з реєстраційного обліку з даної квартири як не проживаючого в ній більше 10 років». Додані платіжні інструкції зі сплати комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , платками яких є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Наявність зареєстрованої особи у квартирі, яка не проживає більше десяти років перешкоджає позивачу належним чином користуватися квартирою та покладає додатковий фінансовий обов`язок зі сплати комунальних послуг за відсутню особу і позбавляє можливості отримати житлові пільги та субсидії. Суд вважає встановленим наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги позивача, з таких мотивів. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках держаного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи с житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживания в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цією особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. 3 аналізу вказаних норм слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрації в ньому. Обов`язковими умовами для цього є: 1) встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки, та 2) відсутність без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п. 9 Постанови Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Разом з тим, положеннями ч. 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК УРСР). Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» встановлюється, що наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.76 ЦПК України докази встановлюються на підставі пояснень сторін, показань свідків, письмових доказів. Окрім того, відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги в повному обсязі та не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Згідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд, вважає, що позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі ст. ст. 29, ЦК України, ст. ст. 69, 71, 72 ЖК України, ст. ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved