Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

Стислий виклад позиції учасників процесу 29 серпня 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування. Позов обґрунтований тим, що [INFO] у с. Торки Радехівського району (після адміністративної реформи - Червоноградського району) Львівської області помер дід позивача [PERSON] . На момент своєї смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований в житловому будинку по [ADDRESS] , разом із померлим були зареєстровані, зокрема: онук [PERSON] - позивач у справі, онука [PERSON] - відповідач 1, онука [PERSON] - відповідач 2, невістка [PERSON] - відповідач 3. Також, відповідно до відомостей викладених в довідці Радехівської міської ради № 45 від 26.02.2024, виконкомом Бишівської сільської ради заповіт від імені померлого [PERSON] не посвідчувався, від так мало місце спадкування за законом. У склад спадкової маси після смерті [PERSON] , окрім іншого, увійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,34 га, що розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району (після адміністративної реформи - Червоноградського району) та зазначена в Державному акті на право приватної власності на землю, серії [NUMBER] , що виданий 24 травня 1999 року, тобто після смерті [PERSON] . Наголошує, що він шляхом прийняття на відповідальне зберігання належних померлому [PERSON] оригіналів правовстановлюючих документів, проживання із померлим та здійсненням опіки над спадковим майном, фактично прийняв спадкову масу, належну його діду, що кореспондує вимогам ст. 549 ЦК УРСР. Тобто, відповідно, хоч він і вступив в оперативне управління спадковим майном [PERSON] , проте із-за відсутності належних правовстановлюючих документів (Державний акт №044143 виданий після смерті спадкодавця), спадкових прав у встановленому законом порядку не оформив. Претендентами на спадкову масу після смерті [PERSON] з числа спадкоємців за законом, окрім позивача, є невістка - [PERSON] , онука - [PERSON] та онука - [PERSON] , які вказані в якості відповідачів. Окрім цього, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. При видачі вищевказаного Державного акту на право приватної власності помилково зазначено [PERSON] , хоча в свідоцтві про народження та у свідоцтві про смерть зазначено [PERSON] . Причина неправильного написання виникла ув`язку із неправильним переведенням імені з російської на українську мови. Внаслідок такої помилки, на даний час, виникла певна невідповідність між документом, що посвідчує особу та правовстановлюючим документом, який був виданий на ім`я померлого. У зв`язку із чим виникає необхідність встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, окрім іншого, родинних відносин між фізичними особами. Так, у зв`язку із розбіжностями написання по батькові [PERSON] , для отримання свідоцтва про право на спадщину, виникла необхідність встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що [PERSON] був батьком [PERSON] , який помер [INFO] . Також, за змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, а саме факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті діда [PERSON] (а. с. 3 - 8). Заяви та клопотання учасників процесу та інші процесуальні дії у справі Суд своєю ухвалою від 04 вересня 2024 року прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання (а. с. 1 - 2). Представник позивача [PERSON] подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності сторони позивача та прийняття рішення про задоволення позовних вимог ( а.с.75). Відповідач [PERSON] подала через канцелярію суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі (а. с. 73). Відповідач [PERSON] подала через канцелярію суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі (а. с. 74). Відповідач [PERSON] подала через канцелярію суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі (а. с. 72). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалися сторони. За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України ухвалює рішення у підготовчому засіданні. Установлені судом фактичні обставини справи [INFO] у с. Торки Радехівського району (після адміністративної реформи - Червоноградського району) Львівської області помер дід позивача [PERSON] , що видно з копії Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 10 жовтня 2023 року (а. с. 32). На момент своєї смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований в житловому будинку на [ADDRESS] , разом із померлим були зареєстровані, зокрема: онук [PERSON] - позивач у справі, онука [PERSON] - відповідач 1, онука [PERSON] - відповідач 2, невістка [PERSON] - відповідач 3, що підтверджується довідкою Радехівської міської ради № 276 від 18.12.2023 (а. с. 34). Також, відповідно до довідки Радехівської міської ради № 45 від 26.02.2024 (а. с. 35), виконкомом Бишівської сільської ради заповіт від імені померлого [PERSON] не посвідчувався, від так мало місце спадкування за законом. У склад спадкової маси після смерті [PERSON] , окрім іншого, увійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 3,34 га, що розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району (після адміністративної реформи - Червоноградського району) та зазначена в Державному акті на право приватної власності на землю, серії [NUMBER] , що виданий 24 травня 1999 року, тобто після смерті [PERSON] (а. с. 36, 36 зворот). [PERSON] був включений у списки громадян, власників земельних сертифікатів, яким погоджено виготовлення проекту передачі земельних часток (паїв) у приватну власність і виготовлення державних актів (а. с. 39, 39 зворот), що посвідчується відомостями, викладеними в Розпорядженні Радехівської районної державної адміністрації Львівської області № 222 від 05.05.1999 року (а. с. 38). Відповідно до Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 10 жовтня 2023 року (а. с. 28) [PERSON] , який був сином [PERSON] , помер [INFO] . Окрім цього, [INFO] у с. Торки Червоноградського району Львівської області помер [PERSON] , який був онуком померлого [PERSON] (копія Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 19 квітня 2022 року, а. с. 31). Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, про що свідчать матеріали спадкової справи № 6/2024 (а. с. 60 - 71), проте йому, як спадкоємцю, у письмовій формі було повідомлено, що свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку не може бути видане з підстав відсутності належних правовстановлюючих документів, оскільки Державний акт, серії [NUMBER] , був виданий після смерті [PERSON] (копія Постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 26.02.2024, а. с. 47, 47 зворот). Претендентами на спадкову масу після смерті [PERSON] з числа спадкоємців за законом, окрім позивача, є невістка - [PERSON] , онука - [PERSON] та онука - [PERSON] , які вказані в якості відповідачів. Окрім цього, у вищевказаному Державному акті на право приватної власності на землю, серії І-ЛВ № 044143, помилково зазначено [PERSON] , хоча в свідоцтві про народження, серії [NUMBER] (а. с. 33) та у Свідоцтві про смерть, серії [NUMBER] (а. с. 32) зазначено [PERSON] . У зв`язку із розбіжностями написання по батькові [PERSON] , для отримання свідоцтва про право на спадщину, виникла необхідність і встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що [PERSON] був батьком [PERSON] , який помер [INFO] . Так,\~у Свідоцтві\~про смерть,\~серії [NUMBER] \~(а.\~с.\~28),\~Свідоцтві про\~укладення шлюбу\~серії [NUMBER] \~(а.\~с.\~27)\~та витязі\~з Державного\~реєстру актів\~цивільного стану\~громадян про\~державну реєстрацію\~народження №00041586357\~(а.\~с.\~29,\~29\~зворот)\~по батькові\~та ім`я\~зазначено « [PERSON] »\~та « [PERSON] »\~відповідно,\~проте у\~Свідоцтві про\~народження серії [NUMBER] (а. с. 33) та у Свідоцтві про смерть, серії [NUMBER] (а. с. 32) зазначено [PERSON] . Позивач [PERSON] шляхом прийняття на відповідальне зберігання належних померлому [PERSON] оригіналів правовстановлюючих документів, проживання із померлим та здійсненням опіки над спадковим майном, фактично прийняв спадкову масу, належну його діду, що що показали в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , не довіряти показам яких у суду немає підстав. Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до ст. 12, 229 ЦПК України такі докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача права на спадкування за законом і неможливістю реалізації цього права через відмову нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину. Позиція суду Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Норми права, які застосував суд, та мотивована оцінка наведених сторонами аргументів Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Щодо позовних вимог про встановлення фактів, що мають юридичне значення До правовідносин, які стосуються встановлення фактів, що мають юридичне значення, і які виникли між сторонами, суд застосовує норми Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, окрім іншого, родинних відносин між фізичними особами. Крім того, за змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, а саме факт прийняття спадщини. Суд зважає на роз`яснення, викладені у пунктах 1, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995. Позивач [PERSON] довів належними та допустимими доказами факт, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] виданий 24 травня 1999 року на ім`я [PERSON] належить [PERSON] , та, що [PERSON] , який помер [INFO] , є сином [PERSON] , який помер [INFO] . Також, обставини, що позивач прийняв спадщину після смерті свого діда [PERSON] не спростовані відповідачем та доведені позивачем у судовому засіданні. Отже, вимоги позивача про встановлення таких юридичних фактів необхідно задовольнити. Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування До спірних правовідносин, які виникли між сторонами щодо спадкування, суд застосовує норми Цивільного кодексу України (ЦК України) та Цивільного кодексу Української РСР (ЦК УРСР). Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникало відповідно до норм ст. 529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року (набрання чинності ЦК України), застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Таким чином, на спадкові правовідносини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , поширюються норми ЦК УРСР, оскільки спадщина відкрилася до 1 січня 2004 року. На підставі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі статтями 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 305/235/17. Таким чином, позивач [PERSON] , відповідно до вказаної вище норми ст. 549 ЦК УРСР вважається таким, що прийняв спадщину після смерті спадкодавця, вступивши у фактичне володіння та управління спадковим майном. Як зазначив ВС КЦС у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, належним способом захисту, якщо вбачаються перешкоди в оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку, є звернення сторони до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. За правилами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Положення ст. 81, 131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Враховуючи, що відповідачі визнали позов у повному обсязі, та, що позивач [PERSON] прийняв спадщину в установленому законом порядку, але отримати свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом на земельні ділянки в нотаріальній конторі не може, суд дійшов висновку, що позовні вимоги сторони позивача про визнання права власності на спадкове майно є законними та обґрунтованими і, відповідно такі потрібно задовольнити. Щодо розподілу судових витрат На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідачі до початку розгляду справи по суті визнали позов у повному обсязі, 50 % судового збору необхідно стягнути з відповідачів на користь позивача, а саме 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 (сорок) копійок судового збору.

Outcome: approved