Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

ПрАТ «Юнівес» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути на свою користь з відповідача в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 28905,33 грн. та стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що Водій [PERSON] (Відповідач) 19.04.2019 року о 08.30 год., керуючи автомобілем DACІA LOGAN, д.н.з. [NUMBER] , по вул. Ньютона в районі буд. №111 в м. Харкові, не обрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем MITSUBISHI LANCER, д.н.з. [NUMBER] , та автомобілем ГАЗ, д.н.з. [NUMBER] , чим спричинив пошкодження транспортних засобів, заподіяв матеріальну шкоду. Своїми діями Відповідач порушив п. 12.1, п. 13.1 Правил дорожнього руху України, тобто скоїв правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Оформлення ДТП здійснювали працівники поліції. 16.05.2019 постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова у справі № 641/3447/19 Відповідача визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. На момент ДТП транспортний засіб DACІA LOGAN, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням Відповідача, був застрахований в ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» на підставі полісу № 191331722 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На підставі Угоди про виплату страхового відшкодування № ГО-13659/ЦО від 15.08.2019 ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» було визначено суму завданих збитків власнику автомобіля MITSUBISHI LANCER, д.н.з. [NUMBER] , розмір страхового відшкодування, а також складено страховий акт №ГО-13659/ЦО від 04.07.2019 та доповнення до страхового акту №ГО-13659/ЦО-1 від 23.08.2019. У відповідності до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 57 810,66 грн., що підтверджується платіжними інструкціями № 35722 від 21.06.2019 та № 36763 від 29.08.2019. Страхувальником за полісом № 191331722 є громадянин України, пенсіонер [PERSON] , забезпечений ТЗ по полісу - DACІA LOGAN, д.н.з. [NUMBER] . Даний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був укладений із урахуванням пільги 50% пенсіонеру, що передбачена п.13.2. ст. 13 Закону - розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу. Під час настання дорожньо-транспортної пригоди забезпеченим транспортним засобом керував Відповідач, який не є страхувальником, власником забезпеченого ТЗ та пенсіонером, відтак, умови п. 13.2 ст. 13 Закону були порушені. Таким чином, у Відповідача, як у особи, відповідальної за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на підставі п. 381.1 ст. 381 Закону виник обов`язок компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування в сумі 28 905,33 грн. Представником відповідача- адвокатом Сємакіним М.С. подано відзив, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності та з клопотанням про його поновлення позивач не звертався. Крім того, представником відповідача- адвокатом Сємакіним М.С. подано заяву про застосування строків позовної давності. Представник позивача - адвокат Салівон В.І. надав відповідь на відзив, в якому останній зазначає, що початок перебігу строку позовної давності розпочався з 21.06.2019, тобто з дати виплати страхового відшкодування відповідачем. Так, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Враховуючи те, що на момент встановлення карантину строк позовної давності не сплинув, він продовжився на строк дії карантину. Також, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Враховуючи те, що на момент введення воєнного стану в Україні строку позовної давності не сплинув, перебіг строку позовної давності є зупиненим. З огляду на викладене, позивачем не пропущено строк позовної давності звернення з позовними вимогами, які є предметом розгляду даної справи, а тому заява відповідача про застосування спливу позовної давності не підлягає задоволенню. Представником відповідача- адвокатом Сємакіним М.С. подано заперечення, в яких останній зазначає, що позивач не звернувся з заявою про поновлення строків та не надав суду належні та допустимі докази того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений ст.257 ЦК України. Крім того, посилався на позицію Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22, з якої вбачається , що «запровадження на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку». Представник відповідача- адвокат Сємакін М.С. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, визначених у відзиві та запереченнях. Представник позивача та відповідачі в судове засідання не з`явились, про місце, дату і час слухання справи повідомлялись своєчасно і належним чином, представник позивача в позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності. Враховуючи присутність в судовому засіданні представника відповідача, беручи до уваги, що представник позивача та відповідач належним чином повідомлені про місце і час судового засідання, представником позивача в позовній заяві зазначено про розгляд справи за його відсутності, суд за згодою представника відповідача- адвоката Сємакіна М.С. розглядає справу за відсутності вказаних осіб. Суд, заслухавши думку представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Водій [PERSON] (Відповідач) 19.04.2019 року о 08.30 год., керуючи автомобілем DACІA LOGAN, д.н.з. [NUMBER] , по вул. Ньютона в районі буд. №111 в м. Харкові, не обрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем MITSUBISHI LANCER, д.н.з. [NUMBER] , та автомобілем ГАЗ, д.н.з. [NUMBER] , чим спричинив пошкодження транспортних засобів, заподіяв матеріальну шкоду. Своїми діями Відповідач порушив п. 12.1, п. 13.1 Правил дорожнього руху України, тобто скоїв правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Оформлення ДТП здійснювали працівники поліції. 16.05.2019 постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова у справі № 641/3447/19 Відповідача визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с.13). На момент ДТП транспортний засіб DACІA LOGAN, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням Відповідача, був застрахований в ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» на підставі полісу № 191331722 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.11) На підставі Угоди про виплату страхового відшкодування № ГО-13659/ЦО від 15.08.2019 ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» було визначено суму завданих збитків власнику автомобіля MITSUBISHI LANCER, д.н.з. [NUMBER] , розмір страхового відшкодування, а також складено страховий акт №ГО-13659/ЦО від 04.07.2019 та доповнення до страхового акту №ГО-13659/ЦО-1 від 23.08.2019 ( а.с.8-10, 12). У відповідності до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 57 810,66 грн., що підтверджується платіжними інструкціями № 35722 від 21.06.2019 та № 36763 від 29.08.2019(а.с.14). Страхувальником за полісом № 191331722 є громадянин України, пенсіонер [PERSON] , забезпечений ТЗ по полісу - DACІA LOGAN, д.н.з. [NUMBER] . Даний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів був укладений із урахуванням пільги 50% пенсіонеру, що передбачена п.13.2. ст. 13 Закону - розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу. Відповідно до пункту 2.1 статті 2 Закону відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону, у разі настання страхового випадку стр аховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 381.1 ст. 381 Закону, у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Під час настання дорожньо-транспортної пригоди забезпеченим транспортним засобом керував Відповідач, який не є страхувальником, власником забезпеченого ТЗ та пенсіонером, відтак, умови п. 13.2 ст. 13 Закону були порушені. Згідно вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», до Страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке Страхувальник або інша особа, яка отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдану шкоду. 17.07.2019 року ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» направлено на адресу відповідача претензію №ГО-13659/ЦО за вих. №19/07/17-02 про відшкодування завданих збитків в досудовому порядку в семиденний строк, яка залишена без задоволення (а.с.7). З огляду на наведене, а також враховуючи позицію відповідача та представника відповідача, які, згідно відзиву на позов та наданих в судовому засіданні пояснень, не заперечували по суті позову, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача 28905,33 грн., що складає 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. З матеріалів справи вбачається, що відповідач просить застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. З 12 березня 2020 року по 31 грудня 2022 року на усій території України було встановлено карантин відповідно до Постанови КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022, дію якого неодноразово продовжено, в тому числі станом на теперішній час. За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Посилання представника відповідача на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №990/115/22 суд не приймає до уваги, оскільки у вказаній постанові розглядалася адміністративна справа, яка регулюється Кодексом адміністративного судочинства України, нормами якого не передбачено продовження процесуальних строків у період дії в Україні воєнного або надзвичайного стану, на відміну від Цивільного Кодексу. Враховуючи зміст вищенаведених нормативно-правових актів, беручи до уваги, що початок перебігу строку позовної давності розпочався з 21.06.2019, тобто з дати виплати страхового відшкодування, що не оспорюється стороною відповідача, а також те, що строки позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби та на строк дії в Україні воєнного стану, суд вважає, що строки позовної давності за вимогами позову є зупиненими в силу правила п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України, у зв`язку з чим, зазначений позов заявлено в межах строків позовної давності. За вказаних обставин, заява представника відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки сплив строків позовної давності за цими вимогами не знаходить законодавчого підтвердження та спростовується доданими до матеріалів справи доказами. Щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн слід зазначити наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу представником позивача -адвокатом Салівоном В.І. надано: -копію договору про надання правничої допомоги ПАТ « Страхова компанія «Юнівес» від 03.10.2022 року, додаткову угоду № 24/02/01-1 від 01.02.2024 року, відповідно до п .3 вказаної угоди гонорар адвоката за надані послуги правничої допомоги є фіксованим та складає 15000,00 грн. Відповідно до вимог діючого законодавства, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі N 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі N 910/906/18. Представник відповідача у відзиві просив зменшити розмір судових витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню, до 1000 грн., посилаючись на те, що розмір витрат не відповідає складності справи та виконаних адвокатом робіт. Зауважив, що до матеріалів справи н додано актів на виконання робіт та заявлений розмір витрат є завищеним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Також, в питанні надання доказів суд приймає до уваги позицію Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. У постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Проте, представником позивача не надано належних доказів на підтвердження надання правової допомоги, а саме: детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, що є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача щодо витрат з надання правової допомоги, у зв`язку з недоведеністю їх надання. Також, суд погоджується з доводами представника відповідача про необґрунтованість та неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу представника позивача з реальним обсягом такої допомоги у суді та приймає до уваги, що представник відповідача просив зменшити розмір судових витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню, до 1000 грн., враховує, що позовні вимоги підлягають задоволенню, та приходить до висновку, що вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню за рахунок позивача, підлягає частковому задоволенню, а розмір таких витрат - зменшенню та відшкодуванню у сумі 1 000,00 грн. на користь позивача. Крім того, враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, витрати зі сплати судового збору у розмірі 2336,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial