Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-05 00:00:00

Заявник [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~заявою про\~призначення його\~опікуном над\~недієздатним братом\~ [PERSON] .\~В обгрунтування\~заяви зазначає,\~що його\~брат є\~особою з\~інвалідністю першої\~групи з\~дитинства,\~страждає на\~тяжку хронічну\~психічну хворобу,\~не може\~усвідомлювати значення\~своїх дій\~та керувати\~ними,\~потребує постійного\~сторонного догляду,\~та якого рішенням Скадовського районного суду Херсонської області у справі № 663/3224/15-ц від 18 березня 2016 року визнано недієздатною особою. Недієздатний брат проживає разом із заявником, який ним опікується. \~ \~ \~ \~Згідно з висновком про стан здоров`я [PERSON] протипоказань до опікунства не має, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягався, незнятої чи непогашеної судимості не має. Рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради № 6/47 від 10 липня 2024 року його звернення задоволено та прийняте рішення підготувати та подати до суду подання про призначення його опікуном над недієздатним [PERSON] . У зв`язку з цими обставинами просить заяву задовольнити. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.07.2024 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник заявника адвокат Яцюк Наталія Миколаївна подала заяву про розгляд справи у відсутність її та заявника. Заяву підтримують та просять її задовольнити. Заінтересована особа - Орган опіки та піклування при Виконавчому комітеті Боярської міської ради в судове засідання не з`явилась, просила подання розглядати без її участі. Суд, дослідивши матеріали подання, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , являється інвалідом першої групи підгрупа «А» з дитинства у зв`язку з розладом психіки, інвалідність встановлено повторно з 05.09.2011 року та безстроково, що підтверджується копією виписки із акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 232078 від 05.09.2011 року. Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області у справі № 663/3224/15-ц від 18 березня 2016 року [PERSON] визнаний недієздатною особою безстроково, над ним встановлено опіку та призначено його опікуном сестру [PERSON] . Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області у справі № 663/2216/21 від 11 січня 2022 внаслідок смерті [PERSON] його опікуном строком на два роки призначено брата - [PERSON] . Строк дії чинності вказаного судового рішення завершився 12 лютого 2024 року. Заявник [PERSON] має бажання здійснювати опіку над своїм братом [PERSON] , бо інших близьких родичів, які могли б бути опікуном останнього немає. Постійний нагляд над недієздатним заявник здійснює з дня смерті його попреднього опікуна [PERSON] . Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 10 липня 2024 року № 6/47 «Про підготовку подання для призначення опікуна [PERSON] » вирішено підготувати подання до Києво-Святошинського районного суду Київської області про призначення громадянина [PERSON] опікуном [PERSON] . Оскільки було проведено обстеження матеріально - побутових умов проживання заявника за місцем його проживання та встановлено, що останній забезпечує за своїм братом постійний сторонній нагляд. Окрім того, дане питання слухалось на засіданні опікунської ради виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 09 липня 2024 року. Тому суд погоджується із висновком виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 10 липня 2024 року № 6/47 та враховуючи зміст подання Опікунської ради з питань забезпечення прав понволітніх осіб, які потребують опіки (піклування) та стороннього догляду при виконавчому комітеті Боярської міської ради від 15 липня 2024 року та вирішено встановити опіку над недієздатним [PERSON] та призначити [PERSON] його опікуном. Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд із прав людини (далі ЄСПЛ) зазначає, що у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду. Основними принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд, які стосуються як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06). Реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та заяв на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень на будь-якій стадії судового процесу може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 58 ЦК України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Згідно з статтею 55 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Відповідно до частини першої статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно частин четвертої та п`ятої статті 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряється органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна. Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 (далі за текстом Правила опіки та піклування). Тлумачення зазначених норм права дає підстави для висновку, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. Згідно ч. 1 ст. 300 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. З наданих суду доказів вбачається, що [PERSON] є рідним братом недієздатного [PERSON] , за станом здоров`я може бути опікуном, медичних протипоказань для призначення його опікуном не має, до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, для неідєздатного умови проживання створені належним чином. Суд, враховуючи вищевикладене, вважає що призначення [PERSON] опікуном над недієздатним братом [PERSON] , відповідає інтересам недієздатної особи, оскільки буде здійснюватись належний захист прав та інтересів останнього, та приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved