Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

У липні 2024 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що 03 березня 2020 року її було прийнято в порядку переведення з АТ «Сумське МНВО» в управління фінансів на посаду економіста третьої категорії АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-Інжиніринг. З 06 листопада 2023 року її було звільнено з вище вказаної посади на підставі наказу № 3362/ВК від 03 листопада 2023 року, однак, розрахунок зі нею відповідач не провів і сума заробітної плати, що підлягає виплаті (за вирахуванням ПДФО та військового збору) складає 28893,44 грн. Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг» на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 28893,44 грн. Ухвалою суду від 31 липня 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. У встановлений законом строк клопотання про розгляд справи у судовому засіданні жодна зі сторін не подала. У поданому 14 серпня 2024 року відзиві на позовну заяву відповідач у задоволенні позовних вимог просив відмовити. З 04.03.2020 року по 06.11.2023 року [PERSON] працювала в Акціонерному товаристві «Сумське машинобудівне науково - виробниче об`єднання - Інжиніринг», на посаді економіста першої категорії. 06.02.2023 року на виконання вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України, Товариством було направлено на адресу позивача письмове повідомлення про нараховані суми при звільненні, а саме довідку № 16-07/65 від 06 лютого 2024 року. Письмове повідомлення про нараховані позивачу суми при звільненні (довідка № 16-07/65 від 06 лютого 2024 року), остання отримала 01 березня 2024 року, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту Укрпошти за трек номером листа № 4000406470940. Отже, враховуючи положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору про виплату всіх сум, що належать позивачу при звільненні становить до 02 червня 2024 року включно. В той же час, позивач звернулася до Зарічного районного суду м. Суми з даним позовом лише 25 липня 2024 року, тобто після спливу строку встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Також, аналізуючи зміст позовної заяви, позивачем не заявлено вимогу на поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду, з відповідним обґрунтуванням та доказами, що підтверджують наявність поважних причин. В подальшому, позивач подала до суду заяву про поновлення процесуального строку для звернення до суду, яку обґрунтовує тим, що з серпня 2022 року та по сьогодні (в тому числі й впродовж строку, що був відведений законом мені для звернення до суду з позовом) вона доглядає за тяжко хворою мамою [PERSON] , яка має діагноз інсулінома голівки підшлункової залози, супутньо з цукровим діабетом ІІ типу, рефлюкс-езофагітом, застійною гастропатією, еритематозною дуоденопатією. Крім догляду за мамою вона працює економістом на ТОВ «Горобина». Таким чином, вона має поважні причини, з яких пропустила строк звернення до суду, тому наявні підстави для його поновлення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 04 березня 2020 року [PERSON] було прийнято в порядку переведення з АТ «Сумське МНВО» в управління фінансів на посаду економіста третьої категорії АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-Інжиніринг». 06 листопада 2023 року її було звільнено з вище вказаної посади за власним бажанням на підставі 38 КЗпП України (а.с. 9 на звороті). 08 листопада 2023 року позивача прийнято на посаду економіста 1 категорії ТОВ «Горобина» (а.с. 10). З наданої АТ «СМНВО-Інжиніринг» довідки №16-07/65 від 06 лютого 2024 року вбачається, що сума заробітної плати, що підлягає виплаті на дату видачі довідки (за вирахуванням ПДФО та військового збору) [PERSON] складає 28893,44 грн (а.с. 4 на звороті). На виконання вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України, АТ «СМНВО-Інжиніринг» 06 лютого 2023 року було направлено на адресу позивача письмове повідомлення про нараховані суми при звільненні, а саме довідку № 16-07/65 від 06 лютого 2024 року. Вказане письмове повідомлення про нараховані позивачу суми при звільненні (довідка № 16-07/65 від 06 лютого 2024 року), остання отримала 01 березня 2024 року, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту Укрпошти за трек номером листа № 4000406470940 (а.с. 21). На підтвердження поважності причин пропуску звернення до суду з позовом позивач надала копію виписки з медичної картки стаціонарного хворого №3802/2022 на ім`я [PERSON] (матері позивача), а також копії свідоцтв про народження та шлюб (а.с. 25 на звороті, 26, 27). Згідно ст. 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Судом встановлено, що працівникові при звільненні не було виплачено належну заробітну плату, сума якої станом на час розгляду справи становить 28893,14 грн. Такими діями відповідача порушено вимоги ст. 116 КЗпП України. Як зазначено вище, згідно наказу від 03.11.2023, позивача, звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). Отже, строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на адресу позивача направлялось письмове повідомлення про нараховані позивачу суми при звільненні (довідка № 16-07/65 від 06 лютого 2024 року), яке позивач отримала 01 березня 2024 року. Отже, тримісячний строк для звернення позивача до суду із заявою про вирішення трудового спору про виплату всіх сум, що належать позивачу при звільненні сплинув 02.06.2024 (ч. 2 ст. 233 КЗпП України). Позовна заява була подана 26.07.2024, тобто з пропуском строку звернення до суду. Згідно ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року в справі № 466/10419/19. Як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду, і ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 року в справі № 522/3473/19. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин строки, встановлені законом. Наведені позивачем у заяві про поновлення процесуального строку для звернення до суду, на думку суду, є неповажними, оскільки надана медична документація датується 2022 роком та позивачем не надано доказів, що саме вона здійснювала догляд за хворою матір`ю. Крім того, сам факт того, що позивач працює на іншому підприємстві не свідчить про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою. Доказів існування об`єктивно непереборних обставин, що позбавили чи істотно ускладнили позивачці можливість подати позов у визначений законом строк, нею не надано. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав з порушенням строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, поважність причин його пропуску позивачкою не доведена, підстави для його поновлення відсутні. Доводи позивачки щодо необхідності стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, проте позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав з порушенням строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України. За відсутності підстав для поновлення такого строку у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed