Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 10.08.2021 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи укладено електронний договір № 4598466 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір укладено у відповідності до правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», затверджених наказом № 53-ОД від 16.01.2020 та розміщених їх на сайті https://creditplus.ua/ru/documents. 17.01.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 17.01/23-Ф, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 4598466 від 10.08.2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна». Відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит у строки, передбачені кредитним договором, тому представник позивача звернувся до суду та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 4598466 від 10.08.2021 року в сумі 31 324 грн. 00 коп., інфляційні втрати в сумі 9 083 грн. 95 коп., 3% річних в сумі 1 956 грн. 68 коп. та судові витрати по справі судовий збір та витрати на правничу допомогу. Представник позивача в судове засідання не з`явився, 11.09.2024 року на адресу суду надіслав заяву, за змістом якої просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач в судове засідання теж не з`явився, причин неявки суду не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання, поштове відправлення повернулось з відміткою "адресат не проживає". Згідно вимог ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначене, судом вирішено провести заочний розгляд справи. Беручи до уваги те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено, що 10.08.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 4598466, згідно якого йому було надано кредит в сумі 9 550 грн. 00 коп. строком до 09.09.2021 року зі сплатою процентів за користування кредитом та узгоджено графік погашення заборгованості (а.с. 17-26). Згідно розрахунку заборгованості загальна заборгованість відповідача складає 31 324,00 грн. (31 324 грн. 00 коп., інфляційні втрати в сумі 9 083 грн. 95 коп., 3% річних в сумі 1 956 грн. 68 коп.) ( а.с. 37-63). ТОВ «Авентус Україна» листом від 17.01.2023 року повідомило [PERSON] про відступлення права вимоги за її кредитним договором ТОВ "Фінансова компанія "Фінтраст Україна"(а.с. 36). 17.01.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 17.01/23-Ф, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 4598466 від 10.08.2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна».(а.с. 86-94) ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» є юридичною особою і має право на надання послуг з кредитування (а.с. 95). Відповідач не виконує свої обов`язки належним чином і станом на 09.02.2024 року сума поточної заборгованості перед позивачем за кредитом, отриманим в ТОВ «Авентус Україна» становить 31 324 грн. 00 коп., інфляційні втрати в сумі 9 083 грн. 95 коп., 3% річних в сумі 1 956 грн. 68 коп. Вказані обставини стверджуються матеріалами справи та не були спростовані в судовому засіданні. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18. Під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється у розмірі 101 %. Отже, з урахування викладеного, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо стягнення витрат по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу суд зазначає таке. В зв`язку із задоволенням основної вимоги, на підставі ст. 141 ЦПК України, задоволенню підлягає вимога про стягнення судових витрат по сплаті судового збору з відповідача в сумі 2422,40 грн. Положенням ст. 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Нормою статті 15 ЦПК України, визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; Згідно пункту 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Суду повинні бути надані на підтвердження понесених витрат на правову допомогу договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав копії Договору №10/07-2023 про надання правової допомоги від 10.07.2023 року, рахунку на оплату по замовленню, звіту про надання правової допомоги згідно Договору №10/07-2023 від 10.07.2023 року та платіжної інструкції від 13.02.2024 про сплату послуг з аналізу, складання та подання позовної заяви згідно р/ф №2086/09/02 від 09.02.2024. У відповідності до рахунку на оплату по замовленню та звіту про надання правової допомоги згідно Договору №10/07-2023 від 10.07.2023 року загальна вартість наданих адвокатом позивачеві послуг, які були сплачені позивачем, становить 10000,00 грн. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом встановлено, що витрати позивача на правову допомогу в цій справі становлять 10000,00 грн., що підтверджується копіями Договору №10/07-2023 про надання правової допомоги від 10.07.2023 року, звіту про надання правової допомоги згідно Договору №10/07-2023 від 10.07.2023 року, платіжної інструкції від 13.02.2023 № 3375 про сплату послуг з аналізу, складання та подання позовної заяви згідно р/ф №2086/09/02 від 13.02.2024. Відповідач клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в зв`язку з їх неспівмірністю, які підлягають розподілу між сторонами, не заявляв. Таким чином, суд вважає доведеними судові витрати на правову допомогу в заявленому позивачем розмірі у сумі 10000,00 грн., які понесені позивачем, та за правилами статті 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню стороною відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved