Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-19 00:00:00

Заявник 29.08.2024р. звернувся в суд із заявою про видачу обмежувального припису. Заява обґрунтована тим, що заявник та заінтересована особа є колишнім подружжям. Колишня дружина, що проживає на час звернення до суду у службовій квартирі по [ADDRESS] , яка отримана заявником як учасником бойових дій, постійно вчиняє домашнє психологічне насильство, фізичне насильство щодо заявника, висловлюється нецензурно в присутності малолітніх дітей, погрожує розправою над заявником. Щодо заінтересованої особи складено термінові заборонні приписи (на час звернення п`ять таких, з 05.05.2024р. по 17.08.2024р.), постановою суду від 07.08.2024р. [PERSON] визнано винною за ч.1 ст.173-2 КУпАП, проте після навіть судового рішення поведінка останньої не змінилася. Окрім того, вона виносить з квартири речі, маючи значні заборгованості, здає в ломбард речі з квартири заявника. За наведених обставин заяву про видачу обмежувального припису просить задовольнити, видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , яким визначити наступні тимчасові обмеженням, а саме: - заборонити [PERSON] , [INFO] , перебувати в місці проживання з постраждалою особою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 (шість) місяців; - заборонити [PERSON] , [INFO] , наближатися на відстань не менше 300 м до місця проживання постраждалої особи [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , на строк 6 (шість) місяців; - заборонити [PERSON] , [INFO] , вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 (шість) місяців; - заборонити [PERSON] , [INFO] , особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , якщо він за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати його та у будь-який спосіб спілкуватись з ним, на строк 6 (шість) місяців. 05.09.2024р. надійшли письмові заперечення на заяву від заінтересованої особи, в яких зазначено, що жодного психологічного чи фізичного насильства щодо заявника не вчиняє з початку 2024 року. Бувають непорозуміння на фоні суперечностей щодо нерухомості та щодо добровільної сплати батьком аліментів на дітей. Заявник не допускає колишню дружину до квартири, де спільно вона проживає з дітьми, намагаючи позбавити права користування на житло, яке надане заявнику в інтересах сім`ї. Не можна брати до уваги терміновий заборонний припис стосовно кривдника складений 05.05.2024р. за місцем проживання заявника по [ADDRESS] та стосувався конфлікту щодо майна та дітей, а також припис містить виправлення. Не може братись до уваги припис від 01.06.2024р. так як він винесений стосовно конфлікту щодо майна та дітей. Не є читабельними два приписи за червень та серпень 2024р. Аналогічно не може братись до уваги припис від 17.08.2024р. так як він винесений стосовно конфлікту щодо майна та дітей. А отже, немає факту систематичного насильства щодо заявника, а єдиною постановою від 07.08.2024р визнано [PERSON] винною, але це не підтверджує систематичність. Сварки були, але заявник заявою фактично хоче позбавити тимчасово право користування квартирою по [ADDRESS] як заінтересовану особу, так і дітей, які навчаються у м.Івано-Франківську, а сам проживає на даний час по [ADDRESS] . Звернення заявника до правоохоронних органів не підтверджує систематичність насильства. Слід зазначити, що судовим рішенням від 08.08.2024р. вже було відмовлено заявнику у видачі обмежувального припису. Заявник в судовому засіданні підтримав подану заяву у повному обсязі, просив задовольнити вимоги заяви. Представник заінтересованої особи вимоги заперечив, просив відмовити. Заінтересована особа, яка прибула тільки в перше судове засідання, пояснення по суті справи не надавала суду, в подальшому двічі в судові засідання не з`явилася. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано за рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.03.2024р. (а.с.18-19), яке набрало законної сили 16.04.2024р. Як вбачається з рішення, ініціатором розірвання шлюбу є [PERSON] , в рішенні вказано, що відносини між сторонами справи припинилися більше року. Ці дані підтвердив у судовому засіданні і заявник. [PERSON] є учасником бойових дій та особою з інвалідністю внаслідок війни, з його пояснень в судових засіданнях він брав участь у АТО з 2014 року та під час дії воєнного стану введеного з лютого 2022р. він брав участь у бойових діях проти збройної агресії рф. Як зазначив заявник та підтверджено доказами, 12.04.2023 р. йому було видано ордер для вселення у службову квартиру [ADDRESS] , як учаснику бойових дій (а.с.22, 22зв), в ордер включені члени сім`ї [PERSON] (дружина, на той час), діти [PERSON] та [PERSON] . Отже, дана квартира є службовою та перебуває у власності органу місцевого самоврядування, а тому доводи заінтересованої сторони у письмовому запереченні та пояснення представника заінтересованої сторони в засіданнях про наявність спору у [PERSON] щодо майна після розірвання шлюбу між колишнім подружжям, не відповідають праву її як колишньої дружини на визнання права власності за нею на частку квартири, яке не є власністю колишнього чоловіка, а надана йому учаснику бойових дій як службова. Інших доказів набуття права власності на дане житло заявником, у матеріалах справи відсутні. Разом з тим, судом встановлено, що після надання ордеру на службову квартиру у квітні 2023р. по червень 2023р. основний квартиронаймач [PERSON] проводив ремонтні роботи та облаштовував її меблями для проживання. Подружжя разом вже не проживало, що підтверджується наданими поясненнями та згаданим вище судовим рішенням. Дружина (на той час, після видачу ордеру та до травня 2024р.) проживала у с.Небилів Рожнятівського району Івано-Франківської області, разом з двома дітьми, які навчалися там в школі (учні 2-го та 6-го класу). Проте, 12.05.2024р., з пояснень заявника, в період коли він не перебував на квартирі, [PERSON] зламала замок у дверях службової квартири і самостійно заселилась, помінявши замок на інший, де одна (без дітей) проживала до серпня 2024р. Цей випадок змусив [PERSON] , маючи надане службове житло, покинути місце проживання через конфліктні відносини з колишньою дружиною, вимушено оселитися у маминої сестри (тітки) у однокімнатній квартирі по [ADDRESS] . Не зважаючи на те, що заявник уникнув можливості проживання на виділеній йому службовій квартирі, через таке вселення без його згоди колишньої дружини, він заїжджав інколи на квартиру по [ADDRESS] і при відвідуванні квартири, як стверджував заявник, [PERSON] одразу агресивно реагувала та вчиняла дії спрямовані на домашнє психологічне насильство, фізичне насильство щодо заявника, в присутності малолітніх дітей (яких вона перевезла у серпні 2024р. в службове житло) висловлювалася нецензурною лайкою, криками, погрожувала постійно розправою над заявником, висилала йому відео наміру самогубства над собою, пошкоджувала безперервно придбане заявником та наявне в квартирі майно (меблі, двері, стіни після евроремонту). [PERSON] також вчиняла агресивні дії і на [ADDRESS] за місцем тимчасового перебування заявника, де вона маніпулюючи різними вигаданими історіями стосовно потреб отримання коштів пошкодила вже й двері квартири тітки. Окрім того, вона виносить з квартири по [ADDRESS] речі, маючи значні заборгованості перед людьми, здає в ломбард речі з квартири заявника, зокрема навіть нагородні знаки та пральну машинку вже винесла з квартири по [ADDRESS] . Як свідчать матеріали справи, [PERSON] неодноразово звертався до правоохоронних органів про те, що [PERSON] вчиняла домашнє психологічне та фізичне насильство щодо свого колишнього чоловіка, в т.ч. в присутності малолітніх дітей, про що свідчать складені інспекторами управління поліції термінові заборонні приписи стосовно кривдника: 05.05.2024 за адресою квартири по [ADDRESS] (тітки, де тимчасово змушений перебувати заявник), терміном дії 10 діб, припис отримано кривдником [PERSON] (а.с.11, оглянуто оригінал судом); 01.06.2024 по [ADDRESS] у службовій квартирі, терміном дії 1 день, кривдник відмовилась від отримання (а.с.12, оглянуто оригінал судом); 11.06.2024 по [ADDRESS] у службовій квартирі, припис терміном дії 10 днів, кривдник відмовилась від отримання припису (а.с.13, оглянуто оригінал судом); 06.08.2024 по [ADDRESS] (квартира тітки, де тимчасово змушений перебувати заявник), терміном дії 10 днів, кривдник відмовилась від отримання (а.с.14, оглянуто оригінал судом); 17.08.2024 по [ADDRESS] у службовій квартирі, терміном дії 5 днів, отримано кривдником [PERSON] (а.с.15, оглянуто оригінал судом). Згідно інформації ГУНП в Івано-Франківській області у період з 01.01.2024р. по 06.09.2024р. стосовно [PERSON] було складено 8 протоколів за ч.1 ст.173-2 КУпАП та ч.2 ст.173-2 КУпАП, а також 5 термінових заборонних приписи (а.с.11-15). Стосовно події від 01.06.2024р. постановою Івано-Франківського міського суду від 07.08.2024р. [PERSON] визнано винною за ч.1 ст.173-2 КУпАП (а.с.16-17), рішення набрало законної сили. Стосовно інших подій, то один протокол повернуто на доопрацювання, щодо одного суд першої інстанції відмовив і оскаржено судове рішення в апеляційний суд, інші перебувають на розгляді в суді першої інстанції, це підтвердили і заявник і представник заінтересованої особи. Проте, як вірно доводив заявник, після навіть судового рішення 07.08.2024р. поведінка останньої не змінилася, що підтверджено доказами у справі - приписом від 17.08.2024р. Окрім того, на оглянутому судом відеозаписі при події виклику поліції та складання приписів ними приписів, [PERSON] дозволяла собі кидати у [PERSON] предмети наявні в неї руках, чим спричинила [PERSON] травму (а.с.26), виражалася нецензурно в т.ч. в присутності дитини (сина), на інших відео поводилась дуже дивно, зокрема щодо відео на диску №2 про її наміри вчиняти самогубство (а.с.37), на деяких відео заінтересована сторона є у нетверезому стані, її поведінка в більшості не відповідає моральним нормам поведінки людини, а тим паче матері (натягування шнурка для повішання та одягання його собі на шию, знімання моста з якого може зіскочити, її вислови при таких відео, відео з тим, що вона п`є упаковки таблеток, п`є рідину з пляшки з написом оцет тощо). Також, прибуваючи на [ADDRESS] до місця тимчасового проживання заявника, яке обране ним саме з метою недопущення конфлікту та не травмування дітей таким конфліктом, [PERSON] при відсутності будь яких дій зі сторони заявника, маніпулює почуттями, заставляє дитину набирати номер поліції про нібито побиття її, у ситуації коли сама намагається увірватись до тимчасового місця перебування заявника, а заявник двері відчиняє на ширину декілька сантиметрів. Отже, аналізуючи всі звукозаписи та відеозаписи як окремо, так і в сукупності таких, судом встановлено, що заінтересована особа [PERSON] маніпулюючи власними емоціями та поведінкою виражаючи їх в т.ч. на власний записуючий пристрій (телефон) постійно вчиняє психологічний тиск на заявника, а відео і звукозаписи надані заявником до справи вказують також і на два види тиску (психологічний та фізичний). Натомість зі сторони заінтересованої особи до матеріалів справи надано також DVD диск на якому зображені фото [PERSON] з зображенням тілесного ушкодження (синяка), однак заявник пояснив, що ці фото приблизно 5-7 річної давності із-за конфлікту її з своїм братом, фото дати не місять і окрім того [PERSON] виглядає значно молодшою як на даний час, натомість адвокат вказав що зі слів заінтересованої особи ці фото теперішні, проте за який саме день та чи є підтвердження звернення до медичного закладу, зазначити не зміг, йому такі дані не відомі, сама заінтересована особа пояснення щодо цього не давала, а у першому судовому засіданні (в якому була вона присутня) пояснення надавав тільки заявник. А тому, такий доказ відхиляється судом. Окрім того, на диску, долученому заявником під час розгляду справи, 16.09.2024р. приблизно о 4.30 ночі, йому зателефонувала колишня дружина (заінтересована особа) про те, щоб він приїхав на квартиру по [ADDRESS] , що він і зробив. Під час розмови, яка стосувалася прохання [PERSON] надати їй кошти для оплати послуг таксі у сумі 3.5 тисячі гривень, судом з`ясовано, що в нічний період доби вона залишивши вдома без нагляду двох малолітніх дітей, викликавши таксі поїхала в інший регіон області на «зустріч, при якій їй хтось мав щось передати». При цьому, коли прибув заявник до своєї службової квартири вночі на її виклик, в квартирі перебувала зовсім постороння особа, яка прибула з нею у квартиру серед ночі (зі слів заявника особа мала візуально явні ознаки вживання наркотичних засобів). Щодо поведінки матері, яка залишила без нагляду своїх малолітніх дітей за власною потребою (яку не змогла пояснити і батьку дітей), мати також дозволяє вищевказану поведінку в присутності дітей/дитини в т.ч. нецензурне висловлювання при них, прояв раптової агресії, погрози батьку дітей та неодноразового висловлення наміру самогубства, суд постановив окрему ухвалу для реагування на Орган опіки та піклування. Звідси доводи адвоката про те, що систематичність домашнього насильства не підтверджена, а також те, що у термінових заборонних приписах зазначені загальні фрази, які не свідчать про вчинення насильства, є помилковими. Також, представник заінтересованої особи пояснив, що всі дії [PERSON] (тобто конфлікт) вчинялися в інтересах саме добровільної сплати заявником витрат на дітей. [PERSON] пояснення в суді не надавала, дані доводи особисто не підтвердила, а оглянуті судом докази не спростувала ні вона, ні її представник. Натомість, заявник зазначив, що добровільно надавав кошти на картку або заінтересованої особи, або дітей (ним відкрита однак картка на дитину), або батьків заінтересованої особи (саме з ними проводили більшість часу в с.Небилів діти до серпня 2024 року). Однак, всі кошти, які він пересилав на картку дитини або колишньої дружини вона одразу забирала, і одразу вимагала нові кошти. Придбав дітям для спілкування телефон, який колишня дружина вже здала в ломбард (а.с.35-36). Багато речей з ломбарду викупляв для повернення. Отже, дані доводи адвоката заінтересованої сторони стосовно спору між колишнім подружжям стосовно коштів на утримання дітей, не доводяться належними доказами, позов про стягнення аліментів подано [PERSON] тільки в період розгляду справи про видачу обмежувального припису, приблизно місяць тому. Суд вважає що доводи викладені в письмових поясненнях [PERSON] про те, що саме заявник не допускає колишню дружину до квартири, де спільно вона проживає з дітьми, намагаючи позбавити права користування на житло, яке надане заявнику в інтересах сім`ї, не відповідають дійсності, так як з травня 2024 року саме [PERSON] проживає у службовій квартирі, в якій вже не може спільно перебувати заявник через вчинення домашнього насильства щодо нього. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є з 2016 року власником житлового будинку з магазином у [ADDRESS] (а.с.69-71), подружжя за час спілних сімейних відносин там проживали, як зазначив заявник провели й реконструкцію будинку, ремонтні роботи. Отже, житлом заінтересована особа [PERSON] забезпечена і має місце тимчасово чи й постійного проживання, на час дії рішення суду. Стосовно позиції представника заінтересованої сторони, що задоволення заяви першочергово вплине на необхідність зміни місця навчання дітей, які у вересні 2024р. розпочали навчальний рік у м.Івано-Франківську (3-й та 7-й клас в Ліцеї №22 Івано-Франківської міської ради - а.с.58,59), то слід зазначити, що судом розглядалася вимога питання видачі обмежувального припису стосовно саме [PERSON] , матері дітей. Діти зареєстровані у даній службовій квартирі, де має намір проживати батько, з квітня 2023 року, почали фактично проживати в ній - з серпня 2024 року, батько не бажає зміни тимчасового місця проживання дітей на 6 місяців чи інший строк, а тільки щодо своєї колишньої дружини, судом надано завдання органу опіки та піклування вжити відповідних заходів в межах їхньої компетенції щодо захисту прав та інтересів малолітніх дітей в присутності яких вчиняється домашнє насильство окремою ухвалою, тому зважаючи на висновок суду у даній цивільній справі та за результатами заходів ООП слід буде з`ясувати як позитивні так і негативні обов`язки щодо обох батьків стосовно дітей. Отже, перед судом доведено факт того, що щодо заінтересованої особи складено термінові заборонні приписи (на час звернення п`ять таких, з 05.05.2024р. по 17.08.2024р.), під час розгляду справи її дії не припинилися, а доводи представника заінтересованої особи про відсутність психологічного чи фізичного насильства щодо заявника зі сторони [PERSON] з початку 2024 року є голослівними та не заслуговують на увагу, при цьому докази наявні у справі підтверджують протилежне. Суд вважає за необхідне попередити заінтересовану особу в подальшому про необхідність змінити ставлення до правил спільного спілкування чи співжиття з колишніми членами своєї сім`ї (після розлучення). Дійсно як зазначив представник заінтересованої сторони, рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.08.2024р. вже було відмовлено заявнику [PERSON] у видачі обмежувального припису стосовно [PERSON] (а.с.54-57). Проте, як вбачається з рішення суду на час звернення до суду із заявою та за період розгляду судом такої заяви, предметом доведення було 2 тимчасові заборонні приписи: 05.05.2024р. та 01.06.2024р., інших даних стосовно вчинення домашнього насильства судом не розглядалось. А тому, суд прийшов до висновку про відсутність даних саме систематичного насильства зі сторони кривдника. Тому, дане рішення не може бути преюдиційним при розгляді заяви [PERSON] від 29.08.2024р., і суд з врахуванням зібраних доказів може прийти до висновку наявності чи відсутності домашнього насильства. Розділом IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно ч 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19. Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 року винесеній у справі № 754/6995/19 зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Отже, заявник довів перед судом про те, що щодо нього вчинялося психологічне та фізичне насильство. Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч.2 ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Відповідно до п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Слід також зазначити, що Закон України «Про домашнє насильство» 2017 року набрав чинності 07 січня 2018 року, замінивши попередній Закон України «Про попередження насильства в сім`ї» (2001 року). Відповідно до статті 5 Закону України цілі державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству були визначені так: 1. Державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків. 2. Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є:1) запобігання домашньому насильству; 2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством; 4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки. Закон України передбачає, низку «спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству» для розгляду скарг потерпілих. Ці заходи включали, зокрема терміновий заборонний припис поліції; обмежувальний припис суду; взяття на профілактичний облік кривдника; та направлення кривдника на проходження спеціальної корекційної програми (статті 24-28). Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд … має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою кривдника. За ст 8 ч.1 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на повагу в т.ч. до свого приватного і сімейного життя. Питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (рішення у справі «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), пункт 71). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, ЄСПЛ визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. У зв`язку з цим під час розгляду цієї справи Суд враховуватиме серйозність відповідної проблеми (рішення у справі «Опуз проти Туреччини» (Opuz v. Turkey), заява № 33401/02, пункт 132, ЄСПЛ 2009). ЄСПЛ у різних справах постановив, зокрема, що якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій. Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Хайдуова проти Словаччини» (), пункт 46, та «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (рішення у справі «Джорджевіч проти Хорватії» (), заява № 41526/10, пункти 92 і 93 та 147-149, ЄСПЛ 2012, та згадане рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). До того ж у контексті статті 2 Конвенції Суд зазначав, що у справах про домашнє насильство права нападників не можуть переважити права потерпілих, зокрема, на фізичну та психічну недоторканість (mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Опуз проти Туреччини» (Opuz v. Turkey), пункт 147, та «Талпіс проти Італії» (Talpis v. Italy), пункт 123). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Положеннями ст. 350-6 ЦПК України визначено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та наведені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що заявник обґрунтовано звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису і його права мають бути захищенні судом шляхом видачі відповідного обмежувального припису, оскільки заявник дійсно є постраждалою особою від домашнього насильства, а його кривдником є заінтересована особа. На підставі досліджених доказів, які підтверджують факт застосування психологічного насильства, та свідчать що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Тож, у відповідності до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінюючи сам вид насильства (психологічне та фізичне), ризики, тобто вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд приходить до висновку про задоволення заяви про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] , а саме щодо строку дії такого - 6 місяців. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,

Outcome: approved