Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

14.12.2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради про позбавлення батьківських прав. В заяві позивач просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . При цьому, позивач посилається на те, що перебуваючи у шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] - [PERSON] . Як вказує позивач, шлюб між сторонами було розірвано, а відповідач поїхала до іншого міста, залишивши дітей на утриманні батька. Надалі, відповідач уклала інший шлюб, змінила прізвище, виїхала з України та перестала спілкуватись з дітьми. Дитина навчається у школі і з 2021 по 2023 роки матір дитини не відвідувала батьківські збори, не спілкувався з вчителями і не цікавився успіхами дитини. Дитина проживає з батьком та знаходиться на його утриманні. Позивач стверджує, що мати не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться своєю дитиною, його не хвилює матеріальне забезпечення, фізичний та духовний розвиток сина. Така поведінка відповідача, на думку позивача, свідчить про те, що вона самоусунулася від виконання своїх батьківських обов?язків по вихованню дитини, а тому він змушений звернутись до суду з цим позовом. 18.12.2023 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. 23 січня 2024 року від третьої особи Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради надійшов лист, в якому просили провести судове засідання без участі представника та прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. 15 березня 2024 року ухвалою суду витребувано від Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради письмовий висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав, у зв`язку з невиконанням нею батьківських обов`язків по відношенню до її неповнолітнього сина [PERSON] ( [INFO] ). 19 червня 2024 року та 05 липня 2024 року від Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради до суду надійшов висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав, у зв`язку з невиконанням нею батьківських обов`язків по відношенню до її неповнолітнього сина [PERSON] . 02 вересня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав поданий позов, наполягаючи на його задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, будь-яких пояснень та заперечень до суду не направив. Представник третьої особи у судове засідання з`явився, подав заяву про проведення судового засідання без його участі. Суд, вивчивши матеріали справи, належним чином встановивши обставини справи, перевіривши надані позивачем докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності для відповідних висновків, вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 16.07.2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про народження батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . На підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.08.2018 року (справа № 750/6520/18) шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 12-13). 09.03.2022 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 18). Неповнолітній [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11), який зареєстрований за адресою місця реєстрації батька: [ADDRESS] (а.с. 8). В матеріалах справи міститься довідка Чернігівської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 27 Чернігівської міської ради Чернігівської області № 131, згідно з якою, зі слів класного керівника відповідач не брала участі у вихованні дитини, не спілкувалась з вчителями, жодного разу не була присутня на батьківських зборах та батько виховує дитину один, а також відповідь КНП «Сімейна поліклініка» Чернігівської міської ради, з якої слідує, що під час звернень до лікаря [PERSON] супроводжував та звертався за консультаціями батько з 2021 року по 2023 роки. Як вбачається з характеристики виданої [PERSON] , він зарекомендував себе лише з позитивної сторони. Посилаючись на те, що матір дитини взагалі не приймає участі у вихованні дитини, позивач звернувся з позовом про позбавлення її батьківських прав. Згідно з частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин по вихованню неповнолітнього сина, що давало б підстави для можливості застосування до неї такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. У частині шостій статті 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не бере до уваги висновок виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 29.05.2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо сина, оскільки він непереконливий, ґрунтується лише на довідках, в яких вказано, що батько не відвідує школу або поліклініку. При цьому, у висновку не встановлено, що матір не виконує свої батьківські обов`язки. Також, виконавчий комітет Чернігівської міської ради не врахував, що матір, як вказує позивач, мешкає у іншій країні, що об`єктивно ускладнює її постійну безпосередню участь у вихованні сина. Виконавчий комітет Чернігівської міської ради як орган опіки та піклування не відбирав та не надав оцінки поясненням як матері, так і дитини. Отже, органом не встановлено факту наявності або відсутності ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Висновок зроблений без мотивувальної частини. Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статей 7, 155 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про позбавлення батьківських прав щодо дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 761/10366/17-ц (касаційне провадження № 61-8118св18), у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 264/6681/16-ц (касаційне провадження № 61-31133св18). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, суд дійшов висновку про недоцільність позбавлення [PERSON] її батьківських прав щодо сина. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Outcome: dismissed