Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Корой І.Д. звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визначити йому додатковий строк у три місяці з моменту набрання судовим рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини [PERSON] , померлої [INFO] (далі - спадкодавець). В обгрунтування позову посилається на те, що спадкодавець залишила на його користь заповіт щодо належного їй права власності на житловий будинок і присадибну ділянку, на якій він розташований, про існування якого йому не було відомо протягом шестимісячного строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини. Після спливу вказаного шестимісячного строку для прийняття спадщини, у червні 2024 року позивач перебував в смт. Захарівка і родичі спадкодавця, які опікувались її майном після її смерті повідомили його про наявність вказаного заповіту на його користь і передали його разом з документами на спадкове майно. Зазначає, що нотаріус Романова І.С. Захарівської державної нотаріальної контори Одеської області, повідомила його про неможливість видати йому свідоцтво про право на спадщину за вказаним заповітом через відсутність спадкової справи до її майна, а також відомостей, що підтверджують факт прийняття спадщини; та про постійне проживання (реєстрацію) позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі і уточнив, що документи на майно спадкодавця разом з її заповітом [PERSON] , яка доглядала за спадкодавцем, передала на зберігання знайомому позивача [PERSON] , який віддав їх позивачу у червні 2024 року, після чого позивач звернуся до нотаріуса. Представник відповідача Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області у судове засідання не з`явився, надавши заяву про проведення судового засідання без його участі. Вимоги заяви визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення (а.с. 78). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За результатами розгляду наданих позивачем та витребуваних за клопотанням його представника доказів судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого на підставі актового запису № 78 складеного 12 жовтня 2023 року Захарівською селищною радою Роздільнянського району Одеської області, [PERSON] померла [INFO] в смт. Захарівка Роздільнянського району Одеської області (а.с. 5). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за спадкодавцем зареєстроване право власності на наступне майно: 29.10.2018 року за номером запису про право власності 28689528 та реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1682030651252 на житловий будинок по [ADDRESS] (а.с. 7); 08.07.2019 року за номером запису про право власності 32292735 та реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1867029051252 на земельну ділянку площею 0,1447 га з кадастровим номером 5125255100:02:002:0750 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану по [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до п. 12 ч. 1 постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 травня 2016 року № 1377-VIII, в Одеській області перейменовано Фрунзівський район на Захарівський район; селище міського типу Фрунзівка Фрунзівського району на селище міського типу Захарівка. Відповідно до п. 15 ч. 1 і п. 15 ч. 3 постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX, утворено в Одеській області Роздільнянський район (з адміністративним центром у місті Роздільна) у складі територій, зокрема, Захарівської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, а також ліквідовано, зокрема, і Захарівський район. Заповітом спадкодавця, посвідченим 29 листопада 2022 року за реєстром № 898 [PERSON] , державного нотаріуса Захарівської державної нотаріальної контори Одеської області, вона призначила позивача спадкоємцем свого майна у складі вказаного вище житлового будинку і земельної ділянки, на якій він розташований (а.с. 8). Відповідно до довідки відповідача від 26.06.2024 року № 651, спадкодавець постійно проживала і була зареєстрована до дня своєї смерті в будинку [ADDRESS] , в якому, крім спадкодавця, на день її смерті та до цього часу немає зареєстрованих осіб (а.с. 9). За довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, позивач з 17.09.2020 року зареєстрований за місцем проживанняв [ADDRESS] (а.с. 14). Листом № 480/01-16 від 26.06.2024 року нотаріус [PERSON] Захарівської державної нотаріальної контори Одеської області, повідомила позивача про неможливість видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлої спадкодавця через відсутність спадкової справи до її майна, а також відомостей, що підтверджують факт прийняття спадщини; та про постійне проживання (реєстрацію) позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 10). За ухвалою суду вказаний нотаріус надала інформацію від 22.08.2024 року № 513/01-16, за якою спадкодавець залишала заповіт щодо майна і надала його копію, зміст якого описаний вище; спадкоємці із заявою про прийняття її спадщини або про відмову від її прийняття не зверталися; свідоцтво про право на спадщину не видавалося; спадкова справа щодо майна спадкодавця в нотаріальній конторі не заводилася (а.с. 22). Допитані у судовому засіданні свідки дали наступні показання: [PERSON] , що спадкодавця і позивача вона знає як односельчан по с. Василівка Фрунзівського району Одеської області, в якому вони колись проживали. Позивач, як племінник спадкодавця, оплачував їй догляд за спадкодавцем, який вона здійснювала шляхом її відвідування, а коли стан здоров`я спадкодавця погіршився, то вона забрала її до себе додому, де спадкодавець і померла. На цей час у будинку спадкодавця поселилися військові, а після смерті спадкодавця вона знайшла у її речах зав`язану папку з документами, яку вона не оглядала і про яку вона повідомила позивача, який сказав віддати їх на зберігання їх односельчанину [PERSON] ; [PERSON] , що спадкодавця і позивача він знає як односельчан по с. Василівка Фрунзівського району Одеської області, в якому вони колись проживали. [PERSON] доглядала за спадкодавцем, а після її смерті передала йому на зберігання папку з документами спадкодавця, яку він поклав у сейф. Позивач приїхав до нього у червні 2024 року і він віддав йому зазначену папку з документами спадкодавця. Оцінюючи у сукупності зазначені вище докази, суд виходить з положень Цивільного кодексу України, чинних на час відкриття спадщини, якими було передбачено наступне: право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.ч. 1 і 2 ст. 1223); малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (ч. 1 ст. 1241); спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. (ч.ч. 3, 5 ст. 1268). спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч.ч. 1, 2 ст. 1269); для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270); якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.ч. 1-3 ст. 1272). Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі повно і всебічно досліджених у судовому засіданні наданих позивачем доказів судом встановлено, що право на спадкування майна спадкодавця за її заповітом має позивач, оскільки не встановлено осіб, які мали б право на обов`язкову частку у її спадщині. Оскільки спадкодавець і позивач зареєстровані і фактично проживали за різними адресами, то для прийняття спадщини за цим заповітом позивачу було необхідно подати відповідну заяву до нотаріальної контори протягом шести місяців, тобто в період з 11 жовтня 2023 року по 10 квітня 2024 року. Описані вище докази надають підстави для висновку про доведення позивачем тієї обставини, що про існування заповіту спадкодавця на його користь позивач дізнався у червні 2024 року після спливу шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Зазначені обставини підтвердженні показаннями свідків [PERSON] І [PERSON] , щодо яких відсутні підстави сумніватися в їх достовірності, а також тією обставиною, що спадкодавець і позивач проживали в різних областях на значній відстані один від одного та позивач не мав права на спадщину за законом у першу чергу. Судом на підставі достатніх, належних та допустимих доказів не встановлено, що позивач знав про наявність заповіту, складеного спадкодавцем на його користь. Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі "Ілхан проти Туреччини" від 27.06.2000 р., при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Виходячи із сформованої практики цього ж Суду, ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті, є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Виходячи із положень книги 6 Цивільного кодексу України, спадкове право захищає власність фізичних осіб, позивач є спадкоємцем за заповітом, усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, становитиме майно позивача виходячи із законодавчого визначення спадкових правовідносин, суб`єктом яких він є. Пленум Верховного Суду України в п. 24постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Усталеною практикою Верховного Суду, зазначеною, зокрема, у його постановах від 26.07.2021 року у справі № 405/7058/19, від 14.06.2023 року у справі № 292/564/22, від 22.11.2023 року у справі № 333/8115/21, визнано, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Враховуючи викладене та з огляду на те, що відповідач визнав позов, судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved