Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

11 липня 2024 року [PERSON] (далі - Позивач) звернувся в суд з вказаним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» (далі - Відповідач). Треті особи: приватрий виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський Олександр Віталійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 14 жовтня 2020 року приватним виконавцем Турським О. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 63301831) на підставі виконавчого напису №30555 виданого 08.09.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ДЕБТ ФОРС» заборгованості за кредитним договором №500576805 від 23.12.2016, укладеним з АТ «Альфа-Банк», на підставі ухвали Тростянецького районного суду Вінницької області від 30.05.2024 у справі №147/762/24, замінено стягувача з АТ «Альфа-Банк» на його правонаступника ТОВ «ДЕБТ ФОРС». Стягнення заборгованості проводиться за період з 04.10.2018 по 01.06.2020. Загальна сума, що підлягає стягненню 51393,25 грн. На думку позивача нотаріус не перевірив безспірності заборгованості, хоча зазначає про це у виконавчому написі, що, на думку позивача, є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В матеріалах справи відсутній договір №500576805 від 23.12.2016 укладений між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] . Також, нотаріус не повідомив боржника про те, що до неї звернулися із заявою про вчинення виконавчого напису, що створює ситуацію коли боржник не міг ніяким чином заперечувати проти незаконно нарахованих сум і відповідно нотаріус не мала вчиняти виконавчий напис, оскільки нею не була перевірена безпідставність вимог кредитора (відповідача). На думку сторони позивача, нотаріус порушив законодавство щодо підстав видачі виконавчого напису №30555 від 08.09.2020, оскільки на день вчинення виконавчого напису, редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172, не передбачала можливість вчинення виконавчого напису на договорі, який нотаріально не посвідчений. Вважає, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом незаконно, безпідставно, з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а тому підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Саме з вказаних обставин звернулася до суду та просить суд визнати даний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 17 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №147/962/24 за вказаним позовом, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Запропоновано відповідачу відповідно до ст. 178 ЦПК України надати відзив на позов, а третім особам право подати письмові пояснення щодо дозову. 07 серпня 2024 року від ТОВ «ДЕБТ ФОРС» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. В обгрунтування своїх заперечень зазначив, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису відповідачем були надані документи, які підтверджують безспірність заборгованості, а зазначену в оспорюваному виконавчому написі заборгованість, можна вважати безспірною, оскільки позивач у своєму позові не зазначив жодної обставини, яка б свідчила про протилежне. В обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. Таким чином, заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо для вчинення виконавчого напису подані документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172. Крім того, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. До відзиву відповідачем додано також клопотання про зменшення витрат на правову допомогу. 03 вересня 2024 року від представника позивача - адвоката Конякіна М. С. надійшла заява про уточнення позовних вимог із примірником позовної заявти в новій редакції. Зазначає, що в первинній позовній заяві в прохальній частині позивач просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 08.09.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною і зареєстрований в реєстрі за №30555, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» заборгованості в сумі 51393,25 грн. Оскільки ухвалою суду від 30.05.2024 у справі №147/762/24 замінено стягувача з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на його правонаступника ТОВ «ДЕБТ ФОРС» у виконавчому провадженні №63301831, відкритому 14.10.2020 на підставі виконавчого напису №30555 виданого 08.09.2020 виникла необхідність в подачі заяви про уточнення позовних вимог. Користуючись правами, передбаченими ст. 43 ЦПК України, представник позивача вважає за необхідне уточнити позовні вимоги, шляхом викладення п.1 прохальної частини в такій редакції: 1. визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 08.09.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною і зареєстрований в реєстрі за №30555, про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке було замінене ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 30.05.2024 у справі №147/762/24 на його правонаступника ТОВ «ДЕБТ ФОРС», заборгованості в сумі 51393,25 грн. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 03 вересня 2024 року постановлено: заяву про уточнення позовних вимог яка надійшла на адресу суду 03 вересня 2024 року прийняти як доповнення позову новими обставинами; у подальшому розглядати справу з урахуванням позовної заяви від 03 вересня 2024 року; відкласти судове засідання до 11:00 години 11 вересня 2024 року. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились. Представник позивача надіслав до суду клопотання про проведення судового розгляду справи без позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомляв. Заяви чи клопотання про відкладення судового засідання чи іншого змісту до суду не надходили. Інші учасники справи також в судове засідання не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомляли. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України). У частині 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи по захист свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від цього вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Як встановлено в ході судового розгляду, 14 жовтня 2020 року Приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Турським Олександром Віталійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63301831 (а.с. 9-10). Зазначене виконавче провадження було відкрите на підставі виконавчого напису №30555 виданого 08 вересня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною про стягнення з Позивача на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» 51393,25 грн заборгованості за кредитним договором №500576805 від 23.12.2016, укладеним Позивачем з Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (а.с. 11). Зі змісту постанови про заміну сторони виконавчого провадження від 20.06.2024 (ВП №63301831) випливає, що ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 30.05.2024 у справі №147/762/24, замінено стягувача з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» у виконавчому провадженні №63301831, відкритому 14.10.2020 на підставі виконавчого напису №30555 виданого 08.09.2020 (а.с. 54-55). З обрахованою заборгованістю Позивач не погоджується та вказує, що перед виданням виконавчого напису не було перевірено його на безспірність, також зазначає, що при оформленні договору кредиту, даний договір нотаріально посвідчений не був. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172 (п.п.3.5 п.3 гл. 16 розд ІІ Порядку). Відповідно до ст.18 Цивільного Кодексу нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом учинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, установлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства (ч.1 ст.39 Закону «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за №282/20595. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, що чинна на час виниклих правовідносин вчинення виконавчого напису) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, що чинна на час виниклих правовідносин вчинення виконавчого напису) визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст. 50 закону «Про нотаріат», в редакції, чинній на час виниклих правовідносин). Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Водночас нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Із огляду на наведене та з урахуванням приписів статтей 15, 16, 18 ЦК, статтей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень статтей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постанові 29.03.2019 за наслідками розгляду цивільної справи №137/1666/16-ц, постанові 02.07.2019 у справі №916/3006/17 та постанові Верховного Суду у справі №369/6415/17 від 26.02.2020 з подібних правовідносин. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статтей 87, 88 Закону України «Про нотаріат»\~у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2018 року у справі №310/9293/15. За результатами розгляду справи, суд погоджується з доводами позивача та встановив, що приватний нотаріус Хара Н. С. не пересвідчилася у безспірності заборгованості. Крім того, приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис на суму, яка не відповідає безспірній сумі заборгованості, про існування якої позивачу відомо не було. На думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконалася належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушила норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Крім цього, з отриманих матеріалів випливає, що кредитний договір, на підставі якого здійснено виконавчий напис не був нотаріально посвідчений, а тому не може взагалі входити до переліку документів, по яким здійснюється виконавчий напис, і такі висновки суду узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року по справі № 910/10374/17. Закон дозволяє укладати кредитні договори у простій письмовій формі, але не дозволяє у такому випадку кредитору та нотаріусу здійснювати вчинення виконавчих написів на підставі кредитних договорів, що нотаріально не посвідчувалися. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано; визнано незаконною та нечинною\~Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості". Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 08 вересня 2020 року, тобто після набрання законної сили вищевказаною постановою. Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову №662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що кредитний договір №500576805 від 23.12.2016, укладений [PERSON] з Акціонерним товариством «Альфа-Банк» посвідчений у нотаріальному порядку, а отже, вчиняючи 08 сересня 2020 року виконавчий напис №30555, приватний нотаріус Хара Н. С. безпідставно керувалася пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови №662, яка на той час уже була нечинною. Не маючи правових підстав для вчинення виконавчого напису, нотаріус права на його вчинення не мав. Як вбачається з матеріалів справи, позивач довів належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на обґрунтування своїх вимог, а тому, у контексті наведеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, як обґрунтований та доведений перед судом. Доводи відповідача наведені у відзиві не спростовують наведених вище висновків суду. З огляду на вказане позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України, згідно із якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір, відповідно до квитанції: 5993-5716-2191-3992 від 10.07.2024 в сумі 1211, 20 грн за подання позовної заяви, а тому такі судові витрати підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved