Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, посилаючись на те, що [PERSON] , [INFO] , є батьком її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який від свого народження проживає окремо від батька. Згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.03.2019 року, справа № 303/6813/18 (2/303/170/19) [PERSON] та [PERSON] , [INFO] розлучені. Відповідач не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, здоров`ям та його розвитком, а також не виконує жодного з обов`язків покладених законом на батьків. Більше того, дитина не бачила свого батька за життя жодного разу і про те який він має поняття тільки з її слів, хоча позивачка зі своїм сином не змінювала місце проживання та номер телефону. Від народження сина її колишній чоловік ні разу не поцікавився ні життям, ні здоров`ям дитини, ні тим, на які кошти дитина виховується. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Для його фізичного, морального та духовного розвитку вона докладає всі свої зусилля та можливості. Крім того, сусіди, які проживають у її будинку можуть посвідчити той факт, що її колишній чоловік за адресою: [ADDRESS] не проживає. Зазначені факти можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, відсутність серйозного ставлення до відповідача до своїх батьківських зобов`язань. Враховуючи вищевикладені обставини просить суд, позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] . До початку проведення судового засідання позивачка [PERSON] надала суду заяву про підтримання позову та розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради Ю.Тайпснадала до початку проведення судового засідання заяву про розгляд справи без її участі. Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.03.2019 року розірваний ( а.с. 9-11). Відповідно до копії свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого 03 жовтня 2017 року Мукачівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] ( а.с.16). Згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.07.2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] стягнуто аліменти в розмір 1500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 06.11.2018 року до досягнення дитиною повноліття ( а.с. 13-15). З довідки виданої відділом ДВС у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 21194 від 09.06.2023 року вбачається, що [PERSON] не отримувала через відділ ДВС аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки остання не пред`являла на виконання до даного відділу виконавчого документа ( а.с. 23). На підтвердження не проживання [PERSON] разом із сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , позивачка надала письмові свідчення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили даний факт ( а.с. 24,25,26,27). З медичної довідки виданої КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги Мукачівської міської територіальної громади» № 551/01-15 від 29.05.2023 року вбачається, що дитина [PERSON] , [INFO] перебуває під наглядом сімейного лікаря [PERSON] з 28.04.2022 року, на прийом до якого дитина приходить у супроводі мами [PERSON] ( а.с.21). У листі виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 1822/01-36/42-24 скерованого на адресу суду 16.05.2024 року зазначено, що відповідач по справі [PERSON] на території Мукачівської міської територіальної громади не зареєстрований, не проживає і місце його перебування наразі невідоме. Всі рішення щодо розлучення та стягнення з нього аліментів на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , прийняті Мукачівським міськрайонним судом без його участі та носять заочний характер. Виконавчий лист щодо примусового стягнення аліментів позивачкою, [PERSON] не пред`явлений на виконання до виконавчої служби. Враховуючи обставини вище орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради не має можливості встановити умисел відповідача та наявність з його боку свідомої винної поведінки щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно сина, особливо під час агресії російської федерації проти України, без попереднього встановлення місця проживання або перебування відповідача. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Підставою позову [PERSON] є посилання на ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина [PERSON] . Так, тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Так, на виконання наведених вище норм Закону, позивачем по справі [PERSON] не надано доказів того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо власного сина, або даних про те, що до відповідача застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, матеріали справи також не містять. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач [PERSON] не довела належними та допустимим доказами, у відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, заявлені позовні вимоги, тому в задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку із відмовою позивачу у позові, понесені нею судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, згідно ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed