Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-17 00:00:00

В травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок пошкодження майна, в якій просив суд винести рішення яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у загальному розмірі 204135 грн. 28 коп., яка складається із матеріальної шкоди завданої внаслідок пожежі автомобіля «Mitsubishi lancer» д.н.з. [NUMBER] у розмірі 151733 грн. 88 коп., інфляційних втрат у розмірі 3354 грн. 08 коп., трьох відсотків річних у розмірі 1047 грн. 59 коп., заборгованість за невиконання умов договору оренди у розмірі 47999 грн. 73 коп.; моральну шкоду у розмірі 100000 грн. 00 коп.; судові витрати по оплаті послуг судового експерта у розмірі 4500 грн. 00 коп., витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000 грн. 00 коп., по 500 грн за кожне судове засідання та витрати по оплаті судового збору у розмірі 2041 грн. 35 коп. В обґрунтування позову позивач зазначає, що на підставі договору оренди автомобіля від 24 жовтня 2022 року відповідач користування автомобілем «Mitsubishi lancer» д.н.з. [NUMBER] . 07 лютого 2023 року приблизно о 06-40 год. у м. Підгородне по вул. Харківська, 122 Дніпровського району Дніпропетровської області сталася пожежа автомобіля «Mitsubishi lancer» д.н.з. [NUMBER] , який на праві приватної власності належить позивачу. Внаслідок пожежі автомобіля позивачу, як власнику, було завдано матеріальних збитків. 28 серпня 2023 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, оскільки причиною пожежі є ймовірна несправність електричної системи, а не наслідком невиконання відповідачем договірних зобов`язань. Крім того відповідач зауважує, що ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження майна несе його власник, а оскільки власником автомобіля є позивач, то всі збитки покладені саме на нього. 11 вересня 2023 року представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій він зазначив, що автомобіль був переданий у користування відповідачу. Під час перебування автомобіля у відповідача і сталася пожежа, внаслідок якої автомобіль став непридатним до користування. Оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки у розумінні статті 1187 ЦК України та згідно Договору оренди перебував у розпорядженні відповідача, то шкода має відшкодовуватися саме відповідачем. 15 вересня 2023 року третьою особою була подана відповідь на відзив, в якій [PERSON] підтримав позовні вимоги, зазначивши що відповідач неодноразово вже брав в оренду транспортні засоби у відповідача з якими завжди були проблеми. 22 вересня 2023 року відповідачем було подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначив, що умовами Договору передбачено, що орендар сплачує лише ті поломки, які виникли з вини водія, а не в результаті зносу деталей. Зазначив, що на момент пожежі він користувався автомобілем лише три місяці, а тому термін проведення обов`язкового технічного контролю ще не настав, вважає що замикання відбулося з вини власника (позивача), який вчасно не замінив зношені деталі. Представник позивача за ордером про надання правової допомоги [PERSON] надав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача надав суду заяву в якій просив суд розглянути справу без їх участі, заперечував щодо задоволення позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи без його участі. Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлено, що 24 жовтня 2022 року між [PERSON] в особі [PERSON] , який діє на підставі довіреності від 14 листопада 2019 року, та [PERSON] було укладено договір оренди автомобіля.(а.с.29-31). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] автомобіль «Mitsubishi Lancer» д.н. [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] . 07 лютого 2023 року о 06-40 год. в Дніпропетровській області, Дніпровському районі, м. Підгородне по вул. Харківська, 122, сталася пожежа автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н. [NUMBER] , що підтверджується актом про пожежу від 07 лютого 2023 року. (а.с.11). В результаті пожежі транспортний засіб «Mitsubishi Lancer» д.н. [NUMBER] був пошкоджений, вартість матеріального збитку нанесеного власнику автомобіля, пошкодженого внаслідок пожежі становить 151733 грн. 88 коп., про що свідчить висновок №9479 судового експерта-автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 23 лютого 2023 року. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статей 759, 779 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Наймач не відповідає за погіршення речі, якщо це сталося внаслідок нормального її зношення або упущень наймодавця. Згідно із частиною першою статті 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Наймач не відповідає за погіршення речі, якщо це сталося внаслідок нормального її зношення або упущень наймодавця (стаття 779 ЦК України). Зокрема судом встановлено, що Договором від 24 жовтня 2022 року були передбачені наступні умови. Пункт 1.1 Договору передбачає, що орендодавець зобов`язується передати у тимчасове володіння та користування орендарю легковий автомобіль, вказаний в акті прийому-передачі автомобіля, який є додатком до Договору, а орендар зобов`язується виплачувати орендодавцю оренду плату за користування автомобілем та повернути його в порядку, встановленим цим Договором. Згідно п. 2.1.1. Договору прийом та передача автомобіля здійснюється по акту прийому-передачі(Додаток №1 до Договору). Відповідно до п. 2.2.1.-2.2.2. Орендар зобов`язаний оглянути стан та комплектацію автомобіля та прийняти його від орендодавця, підписавши акт прийому-передачі автомобіля. Орендар зобов`язується використовувати автомобіль в суворій відповідності до його призначення, дотримувати ПДР, нести відповідальність за дотриманням вимог з профілактики та обліку ДТП, утримувати автомобіль і технічно справному стані, мати при собі необхідні документи, необхідні для співробітників поліції. Орендар зобов`язується суворо дотримуватися всіх вимог експлуатації транспортного засобу. Таким чином, з наведених вище умов Договору можна зробити висновок, що передача автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н. [NUMBER] мала здійснюватися по акту прийому-передачі автомобіля, однак вказаного акту прийому-передачі не було долучено до матеріалів справи, а положення Договору не містять інформації щодо марки, моделі, номерного знаку транспортного засобу, що в такому випадку унеможливлює суд з`ясувати чи дійсно вказаний Договір стосувався вищезазначеного транспортного засоба. Крім того суд зауважує, що положеннями Договору передбачено обов`язок орендаря повідомляти страхову компанію про ДТП та інші страхові випадки передбачені договором страхування, однак позивачем не зазначено та не долучено до матеріалів справи відомості або договір про страхування транспортного засобу, що також ставить суд під сумнів щодо укладення наданого Договору стосовно автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н. [NUMBER] . Оскільки стороною відповідача не заперечувався факт укладення договору та перебування автомобіля «Mitsubishi Lancer» д.н. [NUMBER] у його користуванні, то при вирішенні питання про відшкодування матеріальної шкоди позивачу, як власнику автомобіля, суд виходив з наступного. Згідно зі статтею 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно зі статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Цивільно-правова відповідальність може мати місце за наявності складу правопорушення, тобто при певних умовах, до таких належать: а) наявність шкоди; б) протиправність поведінки боржника; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою; г) вина боржника. За змістом статті 614 Цивільного кодексу України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Зокрема сторона позивача посилалася на положення статті 1187 ЦК України та правову позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду ВС від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20, як підставу для відшкодування шкоди завданою внаслідок пожежі транспортного засобу. Суд з наведеною позицією не погоджується з огляду на наступне. Відповідно до статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Постановою КЦС ВС від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20 було встановлено наступне: Транспортний засіб, який не рухався (зберігався на автостоянці), але спричинив завдання шкоди внаслідок його загоряння через технічну несправність електричної чи паливної системи, слід кваліфікувати як джерело підвищеної небезпеки у розумінні частини першої статті 1187 ЦК України. Транспортний засіб кваліфікується як джерело підвищеної небезпеки не через його можливість рухатись, а через його конструктивні особливості, що зумовлює наявність у власника або особи, яка володіє відповідним транспортним засобом на іншому правовому титулі, обов`язків, що опосередковують необхідність недопущення завдання шкоди іншим особам, (зокрема, необхідність дотримання низки технічних вимог, порушення яких може мати наслідком ймовірне неконтрольоване завдання шкоди). Транспортний засіб,\~який не\~використовується (зберігається),\~створює ймовірне\~підвищене заподіяння\~шкоди через\~неможливість повного\~контролю з\~боку особи\~у процесі\~його використання\~за умови\~наявності у\~відповідного транспортного\~засобу небезпечних\~конструктивних елементів\~(зокрема,\~паливна та\~електрична системи\~автомобіля). Для відшкодування шкоди володільцем джерела підвищеної небезпеки за правилами статті 1187 ЦК України не має значення, чи використовує він таке джерело за призначенням. Визначальним є те, що відповідні потенційні шкідливі властивості такого джерела проявились і призвели до завдання шкоди іншим особам. Таким чином, для відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки визначальною рисою є спричинення шкоди третім особами або майну інших осіб. Тобто застосування положень статті 1187 ЦК України матиме місце в тому випадку, коли шкода була завдана джерелом підвищеної небезпеки іншим особам або майну інших осіб, а не самому джерелу підвищеної небезпеки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц вказано, що «суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.» Тому, суд погоджується з позицією відповідача, що стаття 1187 ЦК України передбачає випадки відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки третім особам, а не самому джерелу підвищеної небезпеки, і в даному випадку необхідно застосовувати положення статті 323 ЦК України. Так, згідно зі статтею 323 ЦК України, ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 772 ЦК України, наймач, який затримав повернення речі наймодавцеві, несе ризик її випадкового знищення або випадкового пошкодження. У постанові КЦС ВС від 22 вересня 2021 року у справі №207/3254/18 було зроблено наступний правовий висновок: стаття 772 ЦК України регулює розподіл ризику випадкового знищення або випадкового пошкодження речі, яка передана в найм. Втім змістовно назва статті 772 ЦК України ширша за її зміст, оскільки стаття 772 ЦК України визначає розподіл ризику лише у разі затримки наймачем повернення речі. Тому статтю 772 ЦК України належить тлумачити та застосовувати у взаємозв`язку із статтею 323 ЦК України. За загальним правилом ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник (стаття 323 ЦК України). Сторони в договорі найму не позбавлені можливості застосувати статтю 323 ЦК України, яка є диспозитивною нормою, і передбачити, що такий ризик покладається на наймача і під час найму, а не лише в разі затримки повернення орендованої речі. Суть правила про ризик випадкового знищення або пошкодження речі, яка передана в найм, зводиться до того, що: (а) коли майнові втрати (знищення чи пошкодження) настають за відсутності вини наймача або наймодавця, то за загальним правилом покладаються на власника (наймодавця); (б) при розподілі ризику в договорі найму таким чином, що він перекладений на наймача, то у разі випадкового знищення або пошкодження предмета найму наймач зобов`язаний компенсувати наймодавцю як власнику його майнові втрати. Це пов`язано з тим, що на наймача покладено ризик випадкового знищення або пошкодження. Таким чином, з урахуванням правової позиції ВС та цивільного законодавства, у зв`язку з відсутністю в Договорі оренди транспортного засобу положень щодо відшкодування шкоди внаслідок випадкового знищення або пошкодження автомобіля, то ризик випадкового знищення або пошкодження автомобіля покладений на позивача, як власника транспортного засобу. Окрім того, позивач просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати, які нараховані у зв`язку з несплатою відповідачем матеріальної шкоди у розмірі 151733 грн. 88 коп., однак оскільки вина відповідача не була встановлена, застосування статті 625 ЦК України є неможливим, а факт наявності у відповідача заборгованості з відшкодування шкоди не було відповідним рішення суду, тому позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 151733 грн. 88 коп., 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають. Щодо вимог про відшкодування упущеної вигоди суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. у Постановах Верховного Суду від 30 вересня 2021 у справі № 922/3928/20 та від 13 жовтня 2021 у справі № 908/2445/20 визнано, що «відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки у момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток». Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. У постанові ВС від 11.11.2021 у справі №910/7511/20 зазначено, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1)протиправної поведінки особи (боржника); 2)збитків, заподіяних такою особою; 3)причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи та збитками; 4)вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного з елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-64гс11, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 у справі № 910/15865/14, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20). Водночас протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Таким чином, суд дійшов висновку, що упущена вигода може відшкодовуватися лише в тих випадках, коли встановлено наявність усіх ознак складу цивільного правопорушення. Оскільки в даному випадку вина та протиправна поведінка відповідача встановлена не була, то позовні вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди задоволенню не підлягають. Позивач також вказував, що через пошкодження його транспортного засобу він зазнав моральної шкоди. Неправомірні дії відповідачів призвели до його душевних страждань, стану постійного стресу, погіршення здоров`я, депресії, та спричиняє йому не лише моральні страждання, але і змушує звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу і емоційних затрат, що негативно впливає на здоров`я. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, суд погоджується з позицією відповідача, що пожежа, що призвела до пошкодження автомобіля позивача не перебуває в причинно-наслідковому зв`язку з діями чи бездіяльність відповідача і його вина в даній ситуації відсутня. Оскільки відшкодування моральної шкоди можливе лише у випадку вини особи, яка її завдала, то з огляду на вищезазначене, позовні вимоги в частині відшкодування моральної задоволенню не підлягають. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок пошкодження майна необхідно відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 22, 323, 625, 772, 1172, 1187, ЦК України, , ст.ст. 4, 5, 13, 76, 77, 79, 80, 82, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed