Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

\~\~\~Позивач звернулася до суду з даним позовом, у якому просить Скасувати арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 10215092, зареєстрований 06.09.2010 17:55:58 за № 10215092 реєстратором: Харківська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 61001, Харківська обл., м. Харків/м. Харків, проспект Гагаріна, 20-А (2-пов.), (057) 703-44-01, 703-55-17. Підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження, 21178905, 22.06.2010, Ленінський ВДВС ХМУЮ, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно, Власник: [PERSON] , код: [ADDRESS] , обтяжувач: Ленінський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, заявник: Ленінський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. Скасувати арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 10382319, зареєстрований 19.10.2010 17:18:10 за № 10382319 реєстратором: Харківська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 61001, Харківська обл., м. Харків/м. Харків, проспект Гагаріна, 20-А (2-пов.), (057) 703-44-01, 703-55-17. Підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження, 18, 19.10.2010, Ленінський ВДВС ХМУЮ, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно боржника у межах суми боргу по виконавчому провадженню, Власник: [PERSON] , код: [ADDRESS] , обтяжувач: Ленінський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, заявник: Ленінський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. В обґрунтування позову вказала, що за інформацією з Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на примусовому виконанні у Ленінському ВДВС ХМУЮ перебувало виконавче провадження №21178905 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №SME0012171 та судові витрати по сплаті третейського збору всього у сумі 62374,22 грн. на даний час оригінали виконавчих виконавчого провадження знищені та в архіві відділу не зберігаються. 18 серпня 2023 року [PERSON] звернулася до Акціонерного товариства «Сенс Банк» та отримала відповідь, що станом на 12.09.2023 року заборгованість перед АТ «Сенс Банк» не має, у тому числі за договором поруки №SMЕ001217/1. Додатково зазначили, що АТ «СЕНС БАНК» не може надати копії документів, у зв`язку із закінченням строку зберігання даних. Таким чином, жодних невиконаних зобов`язань у [PERSON] перед АТ «СЕНС БАНК» не має. Із наданої виконавчою службою відповіді, не зрозуміло, на підставі якого виконавчого документа було відкрито виконавче провадження, у зв`язку з чим, було закінчено виконавче провадження. Таким чином, жодних документів, які би підтверджували істотні обставини щодо накладення існуючих арештів на майно [PERSON] , в будь-якій формі (письмовій, електронній) виконавчою службою не надано. 03.11.2023 представник позивача звернулася до Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з проханням скасувати арешти на майно, однак відповіді не отримала та арешти не скасовані, записи в єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не вилучені, що підтверджується інформаційною довідкою № 358883391 від 18.12.2023. Накладені спірні арешти на майно позивача вже не забезпечують визначену Законом України «Про виконавче провадження» мету забезпечення реального виконання виконавчого документа, враховуючи відсутність такого виконавчого документа на виконанні у провадженні відповідача. Вважаємо, що не зняття виконавцем арешту з майна боржника після закінчення виконавчого провадження є протиправною бездіяльністю органу ДВС. Наявність протягом тривалого часу (13 років) нескасованого арешту на майно боржника за умови відсутності (закінчення) виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 25.12.2023 позовна заява залишена без руху. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 18.01.2024 позовна заява повернута позивачу. Постановою Харківського апеляційного суду від 24.04.2024 ухвала Ленінського районного суду м. Харкова від 18.01.2024 скасована. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 14.05.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 28.05.2024 постановлено проводити судове засідання в режимі відеоконференції. Представник позивача надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, просив суд їх задовольнити та не заперечувала проти їх задоволення. Представник відповідача до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи. Відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Згідно\~ст. 12 ч. 3 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Ресстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного рестру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта на майно [PERSON] зареєстровані арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 10215092, зареєстрований 06.09.2010 17:55:58 за № 10215092 реєстратором: Харківська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 61001, Харківська обл., м. Харків/м. Харків, проспект Гагаріна, 20-А (2-пов.), (057) 703-44-01, 703-55-17. Підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження, 21178905, 22.06.2010, Ленінський ВДВС ХМУЮ, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно, Власник: [PERSON] , код: [ADDRESS] , обтяжувач: Ленінський відділ державно виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, заявник: Ленінський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції та арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 10382319, зареєстрований 19.10.2010 17:18:10 за № 10382319 реєстратором: Харківська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 61001, Харківська обл., м. Харків/м. Харків, проспект Гагаріна, 20-А (2-пов.), (057) 703-44-01, 703-55-17. Підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження, 18, 19.10.2010, Ленінський ВДВС ХМУЮ, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно боржника у межах суми боргу по виконавчому провадженню, Власник: [PERSON] , код: [ADDRESS] , обтяжувач: Ленінський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, заявник: Ленінський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. \~ \~ \~ \~Згідно відповіді Холодногірсько-Новобоварського відділу Державної виконавчої служби у місті Харкові від 10.04.2023 № 21178905/23 повідомлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного рестру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб1єкта на все майно [PERSON] накладено арешти нерухомого майна реєстраційний номер обтяження 10215095 внесеного на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження 21178906 від 22.06.2010 та № 10382319 внесеного на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 18 від 19.12.2010. Дослідивши інформацію з Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на примусовому виконанні у Ленінському ВДВС ХМУЮ перебувало виконавче провадження №21178905 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №SME0012171 та судові витрати по сплаті третейського збору всього у сумі 62374,22 грн. Щодо надання копії постанов про відкриття виконавчого провадження №21178905 зазначено, що в Автоматизованій системі виконавчих проваджень міститься лише інформаційна довідка по зазначеному виконавчому провадженню. Інформації, щодо виконавчого провадження №18 в Автоматизованій системі виконавчих проваджень не мітиться, у зв`язку із чим і надати постанову про відкриття виконавчого провадження не вбачається за можливе. Зазначена обставина виникла в наслідок того факту, що після набрання чинності 09.03.2011 Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень де здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення на надання відомостей про виконавчі дії, в обов`язковому порядку вносилась оцифрована інформація щодо виконавчих проваджень, що перебували на виконанні у Відділі. Відповідно до частини 2 розділу XI Наказу Міністерства України №1829/5 від 07.06.2017 року «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» строк зберігання виконавчих проваджень, за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Таким чином, на даний час оригінали виконавчих виконавчого провадження знищені та в архіві Відділу не зберігаються. \~ \~ \~ \~Згідно листа №36800-17.5-б/б від 12.09.2023 року АТ «Сенс Банк» повідомило [PERSON] , що станом на 12.09.2023 заборгованість перед АТ «Сенс Банк» не має, у тому числі за договором поруки №SMЕ001217/1. Додатково зазначили, що відповідно до Постанови Національного банку України №130 від 27.11.2023 року «Про затвердження Правил застосування переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України» банк зобов`язаний зберігати дані за договором у встановлені законом строки. У зв`язку з чим, АТ «СЕНС БАНК» не може надати копії документів, у зв`язку із закінченням строку зберігання даних. Частина 1\~ст.52 Закону України від 21.04.1999 року № 606 «Про виконавче провадження»\~(в редакції на час накладення арешту) визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно із ч.1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч.6\~статті 55 Закону України «Про виконавче провадження»\~арешт застосовується:\~1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб. Відповідно до ч.ч.1-3\~ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження»\~арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Вищенаведені правові норми свідчать, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови. Як встановлено\~ст.50 Закону України «Про виконавче провадження»\~у редакції, що діяла на момент існування виконавчого провадження до 2016 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із\~завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Частиною 5 статті 28 Закону передбачено, що у\~разі закінчення\~виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням\~рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа,\~виконавчий\~збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові. Аналогічні норми містить й чинна редакція\~Закону України від 02.06.2016 року №1404 «Про виконавче провадження». Згідно із ч.1 ст.38 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. В частині 2 цієї ж статті зазначено якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні вимоги містяться в статті 40 Закону України « Про виконавче провадження» у редакції, чинній на теперішній час. Положеннями\~ст.22 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року\~(в редакції, що діяла на той час) встановлено строк пред`явлення до виконання виконавчого документу протягом одного року. Судом встановлено, що виконавче провадження було завершено і знищено державною виконавчою службою. Таким чином, аналізуючи наведені вище доводи та норми законодавства, арешт з майна позивача підлягав зняттю державним виконавцем при закінченні виконавчого провадження, однак цього зроблено не було. Вище викладені висновки й міркування відповідають позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, що викладена у постанові від 27.03.2020 р. по справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18). Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04.11.1950 року. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Особи, котрі зазнають порушення прав мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у\~ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. \~Відповідно до\~ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно із\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Арешт майна боржника та заборона його відчуження під час здійснення виконавчого провадження мають тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками триваючого (чинного) виконавчого провадження. Нормативна неврегульованість порядку захисту права, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і\~Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища особи, котра зазнає негативних наслідків від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша\~статті 5 ЦПК України). У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року. За змістом пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного Позивачем способу захисту права. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~3,\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 263\~ЦПК України\~враховується судом під час розгляду справи. Наявність протягом\~тривалого часу\~(13\~років) нескасованого арешту на майно боржника за умови відсутності (закінчення) виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Дана позиція узгоджується із висновком зробленим Верховним Судом у справі №927/322/14 від 14.08.2023 року. Матеріали справи не містять доказів щодо наявності відкритого виконавчого провадження, у межах якого було накладено арешт на нерухоме майно, яке належить позивачу. Таким чином, наявність арешту майна за умови відсутності виконавчого провадження в межах якого вони накладені та будь-якого іншого виконавчого провадження на забезпечення виконання рішення суду, безперечно порушують права Позивача щодо вільного розпорядження майном, передбачені ст.ст.317,\~319 ЦК України. Можливість розпорядження власним майном є одним із складових елементів права власності. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого останній позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 1073,60 гривень відповідно до\~статті 141 ЦПК України\~стягуються з відповідача на користь позивача. Також позивачем заявлена вимога на відшкодування понесених судових витрат на правничу допомогу у розмірі 32000,00 грн, на підтвердження яких надані наступні докази: копію договору про надання правничої допомоги, укладеного 23.03.2023 між [PERSON] та адвокатом Іванченко А.В.; копію додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги б/н від 23.03.2023, акт приймання-передавання юридичних послуг від 06.08.2024, відповідно до яких адвокатом надано правову допомогу загальну суму 32\~000грн. Суд визнає надані стороною позивача докази на підтвердження витрат на правничу допомогу належними, допустимими, достовірними і достатніми. Разом з тим, як вбачається з наданої стороною позивача копії акт приймання-передавання юридичних послуг від 06.08.2024 вбачається, що адвокатом Іванченко А.І. здійснені такі роботи та послуги: 1. Попереднє консультування\~клієнта,\~вивчення наданих\~клієнтом документів,\~вивчення судової\~практики,\~визначення та\~погодження із\~клієнтом правової\~позиції у\~справі про\~скасування арештів - 1 година вартістю 2000,00 грн; 2. Підготовка, складення та подання до Ленінського районного суду міста Харкова позовної заяви про скасування арештів від 18.12.2023 - 6 годин вартістю 12000,00 грн; 3. Підготовка, складення та подання до Ленінського районного суду міста Харкова заяви про усунення недоліків по справі №642/7527/23 від 28.12.2023 - тривалістю 3 години вартістю 6000,00 грн.; 4. Підготовка,\~складення та\~подання до\~Харківського апеляційного\~суду апеляційної\~скарги у\~справі №642/7527/23\~від 02.02.2024\~ тривалістю 3 години на суму 6000,00 грн. 5. Підготовка, складення та подання до Ленінського районного суду міста Харкова заяви від 16.07.2024 року по справі №642/7527/23 тривалістю 2 години на суму 6000,00гривень. 6. Участь адвоката у судових засіданнях у справі № 642/7527/23 у Ленінському районному суді міста Харкова (дистанційно, через відеоконференцію) 16.07.2024 тривалістю 1 година. Разом 32000,00 грн. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Згідно ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.\~ Сторона відповідача надала до суду заяву, в якій заперечувала проти стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 15\~000,00грн., посилаючись на те, що сума таких витрат не є співмірною складності справи, а поданий представником позивача звіт не підтверджує реальний розмір понесених позивачкою витрат, не заперечували проти стягнення з відповідала витрат на правничу допомогу в розмірі 1500,00грн. \~\~Як зазначив Верховний суд у своїй постанові 24 січня 2022 року по справі № 757/36628/16-ц, у відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Додаткова постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 червня 2022 року у справі № 915/517/21 містить висновок, що «відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Отже, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з нормами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Подібні правові позиції викладено у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/14598/20 та додатковій постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18». Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги. За неможливості встановити умови щодо порядку обчислення, форми та ціни правової допомоги згідно з умовами договору суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Такий висновок зроблено у постанові КЦС ВС від 28 вересня 2022 року по справі № 529/201/20. Пунктом 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом ч.1 ст.26, вказаного Закону, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч.1 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Суд зазначає, що відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. \~За ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.\~\~ У постанові від 12 травня 2020 року по справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). \~Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див.\~mutatis mutandis\~рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).\~\~У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. \~Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах зауважувала, що відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат. Суд\~звертає увагу,\~що дана\~справа є\~типовою та\~нескладною,\~вказаний позов\~було подано\~шляхом його\~направлення через\~систему «Електронний\~суд», розгляд самої справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження, представник позивача тільки 16.07.2024 приймала участь у справі в режимі відеоконференції, а в подальшому надавала до суду заяви, в яких просила розглядати справу за її відсутності, тому у суду виникають сумніви щодо часу витраченого представником позивача на надання правової допомоги згідно вказаного переліку загальною тривалістю 16 годин. Підсумовуючи викладене, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, зі складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі та її категорії, часу витраченого адвокатом на надання правничої допомоги та участь у судових засіданнях, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, суті позову, обсягу та обґрунтованості підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору (справи), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, , а також положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на правову допомогу в цілому, суд вважає розмір витрат позивача є завищеним, неспівмірним, тому зменшує такі витрати на суму до 7000,00 грн. \~\~\~\~\~\~ На підставі вище наведеного та

Outcome: approved