Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 70 000,00 грн та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 червня 2023 між ним та відповідачкою [PERSON] було досягнуто домовленості про укладення договору купівлі-продажу належного відповідачці будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , за ціною 140 000,00 грн. На виконання досягнутих домовленостей, в рахунок платежів за майбутнім договором купівлі-продажу позивач сплатив відповідачці аванс в сумі 70 000,00 грн., про що відповідачкою було складено розписку у присутності свідків. В подальшому відповідачка відмовилась від продажу житлового будинку за обумовленою раніше ціною та відмовилась повертати отримані від позивача грошові кошти. 24.10.2023 позивач направив відповідачці вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 70 000,00 грн, яка залишена відповідачкою без відповіді. Позивач вважає, що отримані відповідачкою від нього кошти є безпідставно набутим майном, тому просить стягнути їх з відповідачки, а також стягнути судові витрати. Ухвалою від 22.12.2023 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 31.07.2024 року підготовче провадження закрите та призначено справу до судового розгляду на 22.08.2024 року. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, суду пояснив, що у липні 2022 року він із [PERSON] домовились про купівлю-продаж належного відповідачці будинку за 140 000 грн. Половину обумовленої суми від віддав під розписку 01.06.2023 року, з яких 40 000 грн він взяв у борг у [PERSON] . Другу частину вартості будинку через фінансові труднощі у грудні 2023 року не повернув. Проте ще в липні 2023 року [PERSON] приїжджала дивитись будинок з новим покупцем. До того ж, після червня 2023 року вона збільшила суму, яку слід доплатити за будинок: спочатку до 90 000 грн., а потім - до 147 000 грн. Попередній договір купівлі-продажу не укладався через небажання відповідачки. Відповідачка в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, оскільки з липня 2022 року впустила [PERSON] із сім`єю жити в будинок з умовою, що за 3-4 місяці той повністю розрахується за будинок, проте він затягував з віддачею коштів. Так, першу частину вартості будинку в сумі 70 000 грн. позивач віддав лише через рік. Договори жодні не укладались, відповідач платив комунальні платежі. Проте з липня 2023 року [PERSON] перестав платити комунальні платеж та на цей час борг, за її підрахунками, становить близько 40 000 грн. Весь час з червня 2022 року [PERSON] з сім`єю безкоштовно проживав у будинку. Вислухавши позивача та відповідачку, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до розписки від 01.06.2023, написаної [PERSON] , вона отримала 70 тис. від [PERSON] з поверненням боргу до 01.12.2023. У розписці зазначені свідки - [PERSON] та [PERSON] (а.с.54) З розписки, написаної [PERSON] , вбачається, що 01.06.2023 року він віддав 70 000 грн. [PERSON] частину, а другу частину 70 тис. грн. повернути до 1 грудня 2023 року. У розписці також зазначені свідки - [PERSON] та [PERSON] (а.с.59). 24.10.2023 [PERSON] направив [PERSON] вимогу про повернення безпідставно набутих коштів, у якій, у зв`язку з відмовою відповідачки від продажу будинку за обумовленою ціною, вимагав повернути йому грошові кошти в сумі 70 000,00 грн, які він передав відповідачці в якості авансу за майбутнім договором купівлі-продажу будинку. Згідно копії довідки виконавчого комітету Приютівської селищної ради від 25.10.2023 № 1060 позивач [PERSON] фактично проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно з положеннями ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі- продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі- продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Разом із тим, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (постанова Верховного Суду від 04.12.2019 року справа № 917/1739/17). У процесуальному законодавстві діє принцип «juranovitcuria» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: - суд знає право; - суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; - суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки, ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «juranovitcuria». Виходячи з принципу цивільного судочинства «juranovitcuria» («суд знає закони»), неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, у зв`язку з чим суди мають самостійно перевіряти доводи сторін щодо застосування закону, який регулює спірні правовідносини, та надати правильну правову кваліфікацію цим відносинам і зобов`язанням сторін. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц та у постановах Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 905/2419/18 та від 13.02.2020 у справі № 921/109/19 та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св 18)). Тобто, застосування принципу цивільного судочинства -«juranovitcuria» (суд знає закони) - саме по собі є правильним та не порушує приписів процесуального законодавства. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частина перша, друга статті 76 ЦПК України). Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до розписки від 01.06.2023, [PERSON] отримала 70 000 грн. від [PERSON] , що відповідачка не заперечує, з поверненням другої частини боргу до 01.12.2023 року (а.с.54). Факт отримання грошових коштів [PERSON] у якості авансу в рахунок майбутньої угоди знайшов своє підтвердження у судовому засіданні. Також свідок [PERSON] зазначив, що він є внуком відповідачки та 01.06.2023 року підписався у 2 розписках, написаних позивачем і його бабусею. Своїм підписом він підтвердив, що 01.06.2023 року [PERSON] отримала 70 000 грн. як першу частину вартості будинку. Свідок [PERSON] пояснив суд, що позичив [PERSON] 40 000 грн. для виплати частини грошей за будинок. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що договір купівлі-продажу між сторонами укладено не було, тому передана відповідачці грошова сума у розмірі 70 000 грн є авансом, а не завдатком. Аванс - це грошова сума або інша майнова цінність, яка передається однією стороною договору другій у рахунок майбутніх платежів. На відміну від завдатку, який при не виконанні договору стороною, що дала завдаток, нею втрачається, аванс у разі порушення умов договору повертається стороні, яка його видала. Як і завдаток, аванс служить доказом укладення договору, але, на відміну від завдатку, не є способом забезпечення виконання зобов`язання. Тому будь-яка попередня плата вважається авансом, якщо в договорі немає прямої вказівки на те, що ця плата є завдатком. При належному виконанні договірного зобов`язання аванс включається в загальний рахунок остаточної плати. Аванс, як і завдаток, є доказом, який посвідчує факт наявності зобов`язання, а також зараховується в рахунок майбутніх платежів, але не може бути визнаним одним із способів забезпечення виконання зобов`язання. Сторона, яка видала аванс, має право вимагати його повернення у всіх випадках невиконання договору. Також у постанові Верховного Суду від 17.06.2021 у справі № 711/5065/15-цсуд зазначив, що сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Законом не передбачено, що у разі, якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства. При цьому, у разі отримання авансу кредитор не може бути зобов`язаний до його повернення у подвійному розмірі. У разі, коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Доводи відповідачки про те, що отримані нею кошти у розмірі 70 000 грн. не підлягають поверненню позивачу, оскільки враховуються в рахунок плати за проживання за весь період, суд не приймає до уваги, оскільки договір найму (оренди) між сторонами укладений не був, а відповідачкою не надано належних та достатніх доказів на підтвердження існування такої домовленості між сторонами. Таким чином, судом встановлено, що передані [PERSON] грошові кошти [PERSON] у розмірі 70 000 грн. є авансом, тому підлягають поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору купівлі-продажу будинку. Враховуючи, що вказаний аванс відповідачкою позивачу не повернутий, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд не приймає як докази наявності заборгованості позивача за комунальні послуги за місцем його проживання надані відповідачкою довідку ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» № 2 від 14.03.2024, рахунок на оплату за електроенергію станом на березень 2024, копії квитанцій № ПН271 від 31.10.2023, № ПН259 від 31.10.2023, № ПН674 від 12.02.2024, № ПН1315 від 21.11.2023 та № ПН82 від 16.01.2024 на оплату розподілу газу, оскільки з наданих документів, копій документів неможливо достовірно встановити період, за який утворилася така заборгованість. Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що жодних домовленостей у сторін з приводу орендної плати за користування будинком не було, тому суд відкидає доводи відповідачки, що частину коштів їй слід відрахувати як плату за користування будинком. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Outcome: approved