Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

в квітні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом до відповідача [PERSON] в якому просив визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, поширену [PERSON] у своїх поясненнях від 04.03.2024 (кх.№10-27/09 від 05.03.2024) на доповідні записки від 16.02.2014 №10-27/04, від 29.02.24 №10-27/07, наступну інформацію: «На морально-психологічний клімат в колективі впливає не моя розмова з головним бухгалтером, а, наприклад, дії заступника директора [PERSON] по примушуванню співробітників бухгалтерії до надання вигідних йому пояснень з приводу моєї «неетичної» поведінки (він, моральний авторитет, вже це вирішив) поведінки»; «… заступник директора [PERSON] разом із директором «готують» на мене до Генеральної прокуратури пасквіль…»; «З урахуванням вищевикладеного пояснюю, що морально-психологічний клімат в колективі погіршується не від «неетичних» висловлювань [PERSON] , а від неефективних протизаконних дій керівництва…». Також просив визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, та такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, поширену [PERSON] у своїй пояснювальній записці від 12.03.2024 вх.№10-27/13 від 18.03.2024) щодо надання пояснення директору Інституту на доповідну записку від 12.03.24 №10-27/11, а саме: «Мені достеменно відомо, що саме заступник директора [PERSON] , якому не підпорядковується відділ, надавав вказівки співробітникам бухгалтерії писати пояснення директору Інституту». Крім цього, позовна заява також містить вимоги зобов`язати відповідача протягом тижня з дня набрання рішенням законної сили спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію щодо позивача у той самий спосіб, в який ця інформація була поширена, а саме шляхом направлення на електронну пошту та/або на юридичну адресу Національного інституту стратегічних досліджень підписаних за допомогою електронного або власноручного підпису письмових пояснень. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач [PERSON] з 10.11.2020 працює на посаді радника, а з 04.05.2022 - заступника директора Національного інституту стратегічних досліджень. 16.02.2024 на ім`я директора інституту надійшла доповідна записка від головного бухгалтера - завідувача відділу бухгалтерського обліку, фінансів та звітності [PERSON] за вх.№10-27/04, відповідно до змісту якої 14.02.2024 заступник директора інституту [PERSON] в її робочому кабінеті запитав її про звіти з єдиного соціального внеску, а потім почав без вагомих на те підстав здійснювати на неї тиск, висловлюватися дуже неетично і некоректно, поставив під сумнів її професійні якості як головного бухгалтера, називаючи її «нулем», використовуючи слово «безграмотна». Він це робив дуже голосно в її кабінеті і це чули інші працівники відділу. У зв`язку із вищенаведеним остання вказала, що вважає таку поведінку заступника директора [PERSON] недостойною, яка негативно впливає на роботу колективу бухгалтерії, дискредитує її і просила вжити заходи відповідно до чинного законодавства. За дорученням директора, як зазначає позивач, він, як заступник директора, ознайомився із вказаною доповідною запискою і на підставі чого надав на ім`я директора інституту відповідну доповідну записку від 28.02.2024 пунктом 5 якої запропонував провести службову перевірку із даного приводу і отримати пояснення від [PERSON] . Вподальшому, наказом №34-к від 01.03.2024 наказано створити комісію для проведення службової перевірки вказаного випадку, в складі якої був і позивач, якого було зобов`язано ознайомити відповідача із доповідною запискою позивача від 28.02.2024 та надати відповідні пояснення та комісії провести службову перевірку. І саме на виконання вищевказаного наказу, відповідачем [PERSON] і було надіслані на електронну пошту інституту свої пояснення на зазначені доповідні записки на ім`я директора інституту [PERSON] в яких містяться оспорювані в позові вислови відповідача. Позивач вважає, що зазначені вислови [PERSON] носять стверджувальний характер, містять недостовірну інформацію, такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію. Така інформація була поширена відповідачем крім директора, що і працівникам канцелярії, які реєструють вхідну кореспонденцію, а також всім членам комісії з проведення службової перевірки, тобто оспорювана інформація стала доступною третім особам. Вказана інформація є також недостовірною та негативною. Позивач вважає, що в діях відповідача наявні всі передбачені чинним законодавством елементи юридичного складу правопорушення, яке є підставою для спростування поширення відповідачем недостовірної та негативної інформації щодо позивача, що і стало підставою для його звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 29.04.2024 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні 20.06.2024 прийнять відзив [PERSON] на вказаний позов в якому він заперечив проти задоволення позову. Так, в обґрунтування своєї незгоди із позовними вимогами відповідач вказує на їх безпідставність і недоведеність, оскільки надання письмових пояснень на вимогу керівництва є виконанням трудових обов`язків працівником і не може розцінюватись як поширення інформації, що принижує честь і гідність. А пояснення, надані працівником на вимогу керівництва, є його суб`єктивною позицією щодо обставин питання, де висловлена власна думка, тобто є оціночними судженнями. Також, він вказує на відсутність складу правопорушення, зазначає, серед іншого, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження недостовірності інформації. Окрім вказаного, у відзиві зазначено про те, що позов пред`явлений до неналежного відповідача яким, на думку відповідача, повинен бути Національний інститут стратегічних досліджень. В судовому засіданні задоволено клопотання сторін щодо їх допиту як свідків, які в судовому засіданні підтвердили свої думки щодо спору, викладені ними в заявах по суті. 11.06.2024 надійшла відповідь на відзив в якому позивач повністю заперечив проти доводів відповідача і вказав на необґрунтованість відзиву. Серед іншого, ним зазначено, що частково доводи відповідача взагалі не стосуються предмету спору та предмету доказування, а наведені ним приклади правозастосовної практики суду касаційної інстанції не відповідають вимогам щодо подібності правовідносин та мають інші фактичні обставини. В свою чергу, судом також були долучені заперечення відповідача на відповідь на відзив позивача в якому він висловлює свою незгоду із доводами позивача, окремо зазначивши, що відсутність порушеного права позивача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, навіть незалежно від інших встановлених обставин. Також, відповідач зазначає, що фактично позивачем вже було обрано та реалізоване своє право на захист, а саме право на відповідь, яке він вже використав в позасудовому порядку, оскільки самостійно написав доповідну записку із викладенням керівництву інституту власного бачення щодо інформації, яка, на думку позивача, порушувала його право на честь і гідність. В судовому засіданні 20.06.224 також задоволено клопотання представника позивача про допит свідків. Позивач та його представник в судовому засіданні просили позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач і його представник в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку із його безпідставністю. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно приписів ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. У свою чергу, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації. Фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (частина перша статті 302 ЦК України). Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності (абзац перший частини другої статті 302 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Як встановлено вимогами положеннями ч.ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію і спростування такої інформації здійснюється у такий же спосіб, у якій вона була поширена. Відповідно з роз`ясненнями, наданими судам у пунктах 1, 4, 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вбачається, зокрема, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст.. 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. За змістом частин першої та другої статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Положеннями ст.30 вказаного Закону визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. При цьому, не містить оціночних суджень інформація, яка стосується конкретних подій, конкретної особи та подається як вже установлений факт. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, а також не оспорювалось сторонами, що [PERSON] та [PERSON] на час виникнення спірних правовідносин займали посади заступників директора Національного інституту стратегічних досліджень. Судом встановлено, що наказом директора НІСД [PERSON] №34-к від 01.03.2024 з метою з`ясування обставин, викладених у доповідній записці [PERSON] головного бухгалтера-завідувача відділу бухгалтерського обліку, фінансів та звітності, від 14.02.2024 №10-27/04, - наказано створити комісію для проведення службової перевірки вказаного випадку, а головою комісії обрано [PERSON] (а.с.8). У вказаному наказі, серед іншого, наказано [PERSON] надати пояснення. Також, сторонами не оспорюється та підтверджена матеріалами справи та обставина, що відповідач [PERSON] у своїх поясненнях від 04.03.2024 (кх.№10-27/09 від 05.03.2024) на доповідні записки від 16.02.2014 №10-27/04, від 29.02.24 №10-27/07 зазначив наступне: «На морально-психологічний клімат в колективі впливає не моя розмова з головним бухгалтером, а, наприклад, дії заступника директора [PERSON] по примушуванню співробітників бухгалтерії до надання вигідних йому пояснень з приводу моєї «неетичної» поведінки (він, моральний авторитет, вже це вирішив) поведінки»; «… заступник директора [PERSON] разом із директором «готують» на мене до Генеральної прокуратури пасквіль…»; «З урахуванням вищевикладеного пояснюю, що морально-психологічний клімат в колективі погіршується не від «неетичних» висловлювань [PERSON] , а від неефективних протизаконних дій керівництва…» (а.с. 9-11). Окрім того, не оспорюється та підтверджено матеріалами справи та обставина, що відповідач [PERSON] у своїй пояснювальній записці від 12.03.2024 вх.№10-27/13 від 18.03.2024) щодо надання пояснення директору Інституту на доповідну записку від 12.03.24 №10-27/11, зазначив наступне: «Мені достеменно відомо, що саме заступник директора [PERSON] , якому не підпорядковується відділ, надавав вказівки співробітникам бухгалтерії писати пояснення директору Інституту» (а.с. 16 зворот.). Звертаючись із вказаним позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що вищенаведена інформація, є недостовірною, такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, крім того вказує на винуватість позивача і наведене відповідачем в пояснювальній записці являється твердженням, а не оціночним судженням, яке ним поширене серед працівників інституту. Суд звертає увагу, що визначення поняття «оціночні судження», «недостовірність інформації» міститься у законі - статті 30 Закону України «Про інформацію», а тому тлумачення цього поняття є питанням права, які суд вирішує самостійно під час розгляду справи по суті заявлених вимог. Так, суд прийшов до висновку, що сам зміст оспорюваної інформації, зазначеної у позові як висловлювання відповідача: «На морально-психологічний клімат в колективі впливає не моя розмова з головним бухгалтером, а, наприклад, дії заступника директора [PERSON] по примушуванню співробітників бухгалтерії до надання вигідних йому пояснень з приводу моєї «неетичної» поведінки (він, моральний авторитет, вже це вирішив) поведінки»», - є власною думкою відповідача, його оціночним судженням щодо дій та амбіцій позивача з використанням певних мовних порівнянь і пряме наведення прикладу, який, на думку [PERSON] , впливає на наявність ситуації, що виникла всередині трудового колективу. Також, суд прийшов до висновку, що висловлювання відповідача: « …заступник директора [PERSON] разом із директором «готують» на мене до Генеральної прокуратури пасквіль…»; «З урахуванням вищевикладеного пояснюю, що морально-психологічний клімат в колективі погіршується не від «неетичних» висловлювань [PERSON] , а від неефективних протизаконних дій керівництва…» - підкреслюють виключну суб`єктивність думок [PERSON] , які висловлені ним у формі оціночного судження шляхом надання власних пояснень на підставі своїх роздумів щодо ситуації, яка на роботі, і щодо якої керівництво відповідним наказом зобов`язало його надати відповідні пояснення. Крім цього, суд також прийшов до висновків, що позивачем не доведено жодним доказом, що оспорювана ним інформація, викладена відповідачем в пояснювальній записці від 12.03.2024: «Мені достеменно відомо, що саме заступник директора [PERSON] , якому не підпорядковується відділ, надавав вказівки співробітникам бухгалтерії писати пояснення директору Інституту» являється недостовірною, принижує честь і гідність позивача, оскільки самим позивачем [PERSON] вищенаведене фактично визнається, адже в судовому засіданні 23.09.2024 він підтвердив ту обставину, що особисто просив працівників бухгалтерії написати пояснення щодо поведінки відповідача. Крім того, в судовому засіданні допитані свідки також підтвердили обставини написання пояснень: свідок [PERSON] не пам`ятає, хто їй сказав писати пояснення, але пояснення надала [PERSON] , однак на чиє йм`я вони написані також не пам`ятає; свідок [PERSON] пояснила, що вказівок не було, однак пояснення писала на прохання [PERSON] який прийшов і сказав написати пояснення, але щодо змісту вказівок не давав; свідок [PERSON] зазначила, що позивач не висловлював побажань щодо пояснювальної записки; свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] сказав, що в інституті іде службове розслідування, тому попросив написати пояснення. Також, матеріали справи містять копію доповідної записки позивача [PERSON] , написану ним на ім`я директора Інституту стратегічних досліджень, в якій позивач вказує, що співробітники інституту без примусу, але на його прохання описують окремі факти поведінки заступника директора інституту [PERSON] (а.с.49). Наведені в позовних вимогах цитати взагалі не містять жодних фактичних даних, а є лише суб`єктивним аналізом і в певній мірі критичної оцінки відповідачем дій позивача та керівництва роботодавця щодо професійної діяльності позивача і по суті є його критичними судженнями з огляду на неможливість їх сприйняття в якості конкретного твердження про вчинення конкретних та пов`язані із неможливістю фактичної перевірки на предмет їх дійсності. В даному випадку, аналізуючи вищенаведену інформацію, яку позивач просить визнати недостовірною та зобов`язати спростувати, визначаючи її мету, а також з огляду на характер використання мовних засобів [PERSON] та враховуючи вимоги зазначених вище актів законодавства, а також ту обставину, що вказані висловлювання не є ізольованими, а звучать у контексті розлогого міркування щодо пояснень на доповідні записки і фактично є частинами, уривками із певних висловів (або речень) які позивачем взагалі не оспорюються, - суд прийшов до висновку про наявність саме характеру оціночного судження висловлювань відповідача. При перевірці обставин щодо поширення оспорюваної інформації, суд погоджується із позицією відповідача, викладену ним у відзиві, про відсутність факту поширення відповідачем інформації, оскільки під час розгляду справи по суті пред`явлених вимог знайшла своє підтвердження та обставина, що [PERSON] не з власної ініціативи надавав свої пояснення, а виключно на виконання наказу директора НІСД [PERSON] №34-к від 01.03.2024 (а.с.8). При цьому, стороною позивача не доведено, що направлення відповідачем таких офіційних пояснень на виконання вимог наказу керівництва роботодавця сторін відбулось із порушенням з боку відповідача правил ведення діловодства. Адже, подальше проходження та поширення пояснювальних записок відповідача із наявною в них інформацією відбувалось поза волею [PERSON] , адже вони направлялись офіційно за встановленими в установі правилами діловодства. Судом не встановлено, що зазначені у вказаних фразах оціночні пояснювальні судження, висловлені письмово позивачем у відповідних пояснювальних записках на виконання наказу керівництва інституту про надання відповідачем власних пояснень, принижують честь, гідність позивача та мають негативний вплив на його ділову репутацію, в той час, як відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які фактично мали місце у вказаних поясненнях відповідача. Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що також відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка будучи ратифікованою Законом України від 07.07.1997 року, відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Суд прийшов до висновку, що оспорювана інформація є нічим іншим, як оціночними судженнями, які містять виключно критичну суб`єктивну думку відповідача і ця думка не викладена в непристойній формі, що могло би принизити честь, гідність та ділову позивача, а тому підстави як для визнання наведеної інформації недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, так і похідні позовні зобов`язання її спростувати, - відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed