Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-10 00:00:00

29 травня 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Держава Україна в особі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Державна Казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 29.09.2021 року на нього було складено протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №169139 за ст. 174 КУпАП. В даному протоколі було зазначено, що 29.08.2021 близько 12:00 год., поблизу с. Мар`ївка, гр. [PERSON] здійснив декілька пострілів з мисливської гладкоствольної зброї [NUMBER] , № [NUMBER] в не відведеному для цього місці, чим порушив п.2 ст. 20 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» від 22.02.2000 року. Тому вчинив правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ст. 174 КУпАП. Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі 489/6114/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 174 КУпАП, та застосувано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень 00 копійок в дохід держави, з конфіскацією зброї ТОЗ-34, кал.12, №20886, що була вилучена згідно квитанції на прийняття зброї і боєприпаси від 29.08.2021 та яка знаходиться в місці зберігання зброї Баштанського районного відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, а також стягнуто з [PERSON] судовий збір у сумі 454 грн. 00 коп. в дохід держави. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 2.12.2021 року спільну апеляційну скаргу особи, притягнутої до адміністративної відповідальності [PERSON] та його захисника задоволено. Постанову судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2021 року, якою [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 174 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) грн. 00 коп. - скасовано, а провадження у справі закрито за відсутністю події та складу цього адміністративного правопорушення. Повернуто [PERSON] його майно - вилучену зброю ТОЗ-34, кал. 12, № 2088. На думку позивача, наслідок незаконних дій поліції йому завдано істотної моральної шкоди, незаконне та тривале притягнення його до адміністративної відповідальності, вилучення його майна, що порушило нормальні стосунки з оточуючими людьми, очорнило та принизило в очах всіх близьких людей, викликало недовіру в родичів і сусідів-односельців. Крім того, факт незаконного притягнення до адміністративної відповідальності відобразився на його здоров`ї, спричинило душевні страждання, так як принижено було його честь, гідність та ділову репутацію та він вимушено повинен був залучати захисника і доказувати протягом 3-х місяців свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення та необхідність повернення йому, вилученого Баштанським районним відділом поліції ГУНП в Миколаївській області, майна. Просив стягнути з відповідачів моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури, в сумі 25 000 (двадцять п`ять тисяч гривень нуль копійок) грн. 00 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч гривень). Ухвалою суду від 30 травня 2024 року відкрито провадження по цивільній справі та призначено справу до розгляду. Представник позивача в судове засідання підтримала позовні вимоги. Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник Головного управління\~Національної поліції\~в Миколаївській\~області в судове засідання не з`явилася. Просила проводити розгляд справи за її відсутності. Надала суду відзив в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог повністю на підставі того, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів йому завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідачів та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначив, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім того, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що відповідно до протиправних дій відповідачів (які не визнані такими в судовому порядку) призвели до того, що позивач був змушений відволіктися від своїх звичайних занять , відчув стрес, душевні страждання. Також не надано жодних належних доказів, які підтверджували б розмір визначеної моральної шкоди, а тому вважає необґрунтованим, надуманим та визначений без урахування засад розумності та виваженості і не відповідає характеру немайнових втрат та обсягу моральних страждань. Представник Державної Казначейської служби України в судове засідання не з`явилася. Просила проводити розгляд справи за її відсутності. Надала суду відзив в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог повністю на підставі того, що Казначейство є самостійною юридичною особою, державним органом, який здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, відповідно до своїх повноважень. Відповідно до статті 43 Бюджетного кодексу України, Казначейство здійснює казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює Державний бюджет України або Державу. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав), то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Щодо вимог позивача в частині спричинення останньому моральної шкоди останнім не надано належних доказів у підтвердження даного факту, крім того відсутній причинно наслідковий зв`язок (фактом складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення) між діями відповідачів та на думку позивача, завданою шкодою, а також не доведена вина відповідачів. Також позивач в позовній заяві вказав, що у зв`язку зі зверненням до адвоката за правничою допомогою, він поніс судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000грн, але документального підтвердження не надав. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підставі цього просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню за наступних підстав. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіряючи обставини справи судом встановлено наступне. 29.09.2021 року на [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ №169139 за ст. 174 КУпАП. В даному протоколі було зазначено, що 29.08.2021 близько 12:00 год., поблизу с. Мар`ївка, гр. [PERSON] здійснив декілька пострілів з мисливської гладкоствольної зброї [NUMBER] , № [NUMBER] в не відведеному для цього місці, чим порушив п.2 ст. 20 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» від 22.02.2000 року. Тому вчинив правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ст. 174 КУпАП. Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі 489/6114/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 174 КУпАП, та застосувано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень 00 копійок в дохід держави, з конфіскацією зброї ТОЗ-34, кал.12, №20886, що була вилучена згідно квитанції на прийняття зброї і боєприпаси від 29.08.2021 та яка знаходиться в місці зберігання зброї Баштанського районного відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, а також стягнуто з [PERSON] судовий збір у сумі 454 грн. 00 коп. в дохід держави / а.с. 38, 29-30/. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02.12.2021 року спільну апеляційну скаргу особи, притягнутої до адміністративної відповідальності [PERSON] та його захисника задоволено. Постанову судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2021 року, якою [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 174 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) грн. 00 коп. - скасовано, а провадження у справі закрито за відсутністю події та складу цього адміністративного правопорушення. Повернуто [PERSON] його майно - вилучену зброю ТОЗ-34, кал. 12, № 2088 /а.с.31-37/. Відповідно до ст.56 Конституції України, ст 23 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з положеннями ст.1174, ч.ч. 1, 2 ст.1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Моральна шкода відшкодовується: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. В п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справа про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995(далі- ППВСУ №4 від 31.03.1995) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В п. 9 ППВСУ №4 від 31.03.1995 зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №464/3789/17 від 10.04.2019). Згідно з постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 569/1799/16-ц від 10.10.2019 здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить конкретний перелік осіб на яких поширюється його дія, а містить лише випадки коли в особи виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, до яких відноситься закриття справи про адміністративне правопорушення. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита постановою Миколаївського апеляційного суду від 02.12.2021 у справі №489/6114/21 за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Суд вважає підтвердженим заподіяння позивачу моральної шкоди у вигляді душевних страждань, переживань, однак позивачем не надано докази, які б підтверджували глибину страждань, а саме: покази свідків, які б вказували на відношення позивача до того, що сталося, тривалість страждань, докази погіршення стану здоров`я позивача, звернення його до лікарів, зміни життєвих обставин. Суд враховує, що позивачем не доведено настання негативних наслідків від винесення протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №169139 від 29.08.2021 та постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2021 у справі №489/6114/21, оскільки дана постанова не набрала законної сили та була скасована постановою Миколаївського апеляційного суду від 02.12.2021 року. Сам факт скасування зазначеної постанови та закриття провадження у справі є достатньою сатисфакцією. В постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 242/4741/16-ц від 27.11.2019 зазначається, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, який зазначається порушником прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 522/11325/16-ц від 26.08.2020 якщо в відповідному законі чи іншому нормативному акті зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Суд приходить до висновку, що зазначення в позовній заяві співвідповідачем Державну казначейську службу України не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі. У зв`язку з наведеним, компенсація [PERSON] моральної шкоди підлягає стягненню саме за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, оскільки позивачу завдана моральна шкода представниками органів державної влади (такий висновок узгоджується з правовою позицією, сформульованою Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 09.06.2021 у справі № 726/837/20). На підставі викладеного, виходячи з принципу розумності та співмірності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, шляхом стягнення на користь позивача компенсації моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в розмірі 1000 грн. 00 коп. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір"і судовий збір не сплачував, тому з відповідачів на користь позивача судовий збір не стягується. При вирішенні питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1, пункту 1 ч. 3 ст. 133 та ч. 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача суду надано: Договір про надання правничої (правової) допомоги №01-05/07 від 29.03.2024 р. /а.с.9-11/, квитанція №5 від 01.04.2024 року на суму 20000 грн. Згідно частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначені суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрата (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру (Постанова від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц). Так, позивачем ставилось питання про стягнення з відповідачів на його користь суми понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 грн. Сплата за надані послуги підтверджується вищезазначеною квитанцією від 01.04.2024 року. При цьому, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу, складено позовну заяву та зібрано необхідні документи, суд вважає, що розмір гонорару в 20000 грн. є не обґрунтованим та завищеним. Так справа відноситься до категорії не складних справ, розгляд проводився в спрощеному провадженні. Суд зазначає та наголошує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 30.09.2020р. по справі №201/14495/16-ц суд вправі самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правову допомогу. Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення суми стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу до розміру 1000 грн., вона буде об`єктивно відповідати вимогам співмірності, а тому вимога позивача підлягає частковому задоволенню, а вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial