Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-11 00:00:00

Стислий виклад позицій позивача, та заперечень відповідача. 04.01.2023 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , Яблунівської селищної ради Косівського району, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, державного акту та скасування державної реєстрації земельної ділянки. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилалась на те, що вона проживає в с. Стопчатів Косівського району Івано-Франківської області. З 1993 року і по даний час вона користується та обробляє земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: урочище Берізник с. Стопчатів Косівського району Івано-Франківської області. Вказана земельна була виділена їй на підставі рішення №47 виконкому Стопчатівської сільської Ради народних депутатів від 24.11.1993 року. Згідно пункту\~першого Розділу\~Х Перехідних\~положень Земельного\~кодексу України,\~рішення про\~надання в\~користування земельних\~ділянок,\~а також\~про вилучення\~(викуп)\~земель,\~прийняті відповідними\~органами,\~але не\~виконані на\~момент введення\~у дію\~цього Кодексу,\~підлягають виконанню\~відповідно до\~вимог цього\~Кодексу. Установити, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до\~норм зазначеного\~законодавства,\~позивач вирішила\~виготовити технічну\~документацію із\~землеустрою щодо\~встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на належну їй земельну ділянку та зареєструвати право власності на неї. У зв`язку з чим, у вересні 2020 року, вона звернулась до відповідної проектної організації за виготовленням технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: урочище Берізник с. Стопчатів Косівського району Івано- Франківської області. І саме тоді, вона довідалась, про те, що вказана земельна ділянка, якою вона користується та обробляє, приватизована відповідачем - [PERSON] . Для вияснення даної ситуації та її вирішення мирним шляхом, вона звернулася до відповідача. Однак від спілкування з нею він відмовився, і сказав вирішувати дане питання в судовому порядку. У зв?язку із цим, позивач просила: 1) визнати незаконними та скасувати: Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №360591 від 24.07.2012 року виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 0,4179 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер - 2623687201:01:004:0251, за адресою: урочище Берізник с. Стопчатів Косівського району Івано-Франківської області; Рішення IV сесії шостого демократичного скликання Стопчатівської сільської ради Косівського району від 17.03.2011 року, в частині передачі земельної ділянки [PERSON] ; та його реєстрацію у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 262360001003080; 2) скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер - 2623687201:01:004:0251 у Державному земельному кадастрі; 3) припинити та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,4179 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер - 2623687201:01:004:0251, за адресою: урочище Берізник с. Стопчатів Косівського району Івано-Франківської області та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки. Позиція учасників в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] ствердив, що є суміжним землекористувачем із [PERSON] . З іншої сторони його земельна ділянка межує із [PERSON] , та іншими землекористувачами. Зі злів дочки [PERSON] , йому стало відомо, що власником частини земельної ділянки яка належить, і якою весь час користується [PERSON] , став [PERSON] . Також свідку стало відомо, що він нібито погоджував межі земельної ділянки [PERSON] як суміжний землекористувач. Однак свідок вказаний факт заперечив, та ствердив, що жодного погодження меж земельної ділянки він не здійснював. [PERSON] не оскаржував акт встановлення та погодження меж земельної ділянки [PERSON] , оскільки як йому пояснили, такий документ не є правовстановлюючим, і не є службовим, чи таким, з приводу якого може проводитись досудове розслідування. Однак, свідку відомо, що за заявою [PERSON] здійснювалось досудове розслідування, та було встановлено вироком суду, що передача земельної ділянки, яка перебувала у власності [PERSON] з вини [PERSON] , була передана у власність [PERSON] . Свідок [PERSON] , зазначив, що він жодного разу не бачив, щоб [PERSON] обробляв земельну ділянку. Навпаки, скільки себе свідок пам`ятає, спірна земельна ділянка належала [PERSON] , і саме вона весь час і по сьогодні її обробляє. Суд позбавлений можливості з`ясувати позицію відповідача, оскільки відповідач будучи належним чином повідомлений в судове засідання не з`явився. Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не був поданий. Проте, в ході розгляду справи, 16.05.2023 року від відповідача поступила заява про застосування строку позовної давності по справі та відмови у задоволенні позову з цієї підстави (а.с.99-101 том 1). Крім того, відповідач був присутнім в судовому засіданні 20.06.2024 року та просив відкласти судове засідання, оскільки він мав намір скористатися правовою допомогою. Таке клопотання судом було задоволено. Розгляд справи відкладено. Однак в подальшому відповідач в наступні судові засідання будучи належним чином повідомленим, не з`являвся. Відповідач Яблунівська селищна рада не забезпечила явку свого представника в судове засідання, однак від селищного голови до суду поступила заява, в якій справу просять розглядати без участі їх представника, позовні вимоги підтримують на розсуд суду (а.с.53, 65 том 2). Третя особа Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області не забезпечило явку свого представника в судове засідання, однак подали до суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника та письмові пояснення, в яких не погодились із доводами наведеними у позовній заяви, мотивуючи тим, що перелік підстав щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки передбачено ч.10 ст.24 ЗУ «Про Державний земельний кадастр». При цьому, функціональна можливість програми якою користується Державний кадастровий реєстратор не дозволяє скасовувати державну земельну реєстрацію земельних ділянок з інших підстав, ніж зазначені в законодавстві. І повідомлення про зареєстровані (припинені) речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в тому числі і за рішенням суду, надходить з органів реєстру прав, після чого відомості вносяться у Поземельну книгу (а.с.59-64 том 1). Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 25.01.2023 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 03.04.2023 року закрито підготовче провадження, та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено суддю Кіцулу Ю.С. для розгляду вказаної цивільної справи, а ухвалою від 19.03.2024 року справу прийнято до розгляду та на підставі ч.12 ст. 33 ЦПК України призначено судове засідання на 13.05.2024 року. 13.05.2024 року розгляд справи було відкладено на 20.06.2024 року у зв?язку із відрядженням судді. 20.06.2024 року та 14.08.2024 року у справі було оголошено перерву до 12.09.2024 року. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта серії [NUMBER] , виданого Косівським РВ УМВС України в Івано-Франківській області 22.03.2000 року, позивач [PERSON] , [INFO] , народилася, проживає та зареєстрована за адресою: с. Стопчатів, Косівського району, Івано-Франківської області (а.с.11-12), та відповідно до копії картки фізичної особи-платника податків виданої ДПІ в Косівському районі від 05.11.2004 року, [PERSON] було присвоєно ідентифікаційний номер [NUMBER] (а.с.12). Відповідно до копії Архівного витягу з протоколу засідання виконавчого комітету Стопчатівської сільської ради народних депутатів від 24.11.1993 року «Рішення №47. Розгляд заяв громадян», позивачці [PERSON] було вирішено виділити присадибну земельну ділянку площею 0,40 га в урочище Берізник, с. Стопчатів, Косівського району, Івано-Франківської області (а.с.13). Відповідно до копії адвокатського запиту від 22.01.2021 року, Головним управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 01.02.2021 року (а.с.14) адвокату позивача було надано світлокопію Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №360591 виданого 24.07.2012 року, згідно копії якого відповідачу [PERSON] на підставі рішення IV сесії шостого демократичного скликання Стопчатівської сільської ради від 17.03.2011 року було надано у власність земельну ділянку площею 0,4179 га розташовану в [ADDRESS] (а.с.15). Згідно копії рішення IV сесії шостого демократичного скликання Стопчатівської сільської ради від 17.03.2011 року, сільська рада вказаним рішенням затвердила відповідачу [PERSON] технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та передати йому у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,4179 га, розташовану в [ADDRESS] (а.с.17), що також стверджується копією технічної документації виготовленої землевпорядною організацією ПП «ГектаР» (а.с.19-33), в якій також містяться копії державних актів та паспортні дані землекористувачів, суміжних із земельною ділянкою відповідача [PERSON] . Відповідно до копії повідомлення про початок досудового розслідування від 14.12.2021 року за №9002/108/53/05-2021 [PERSON] повідомлено про внесення до ЄРДР відомостей за її заявою про вчинене кримінальне правопорушення з попередньою правовою кваліфікацією ч.3 ст.358 КК України (підроблення офіційного документу, вчинене за попередньою змовою групою осіб), щодо правомірності передачі у власність земельної ділянки розташованої в [ADDRESS] (а.с.38), що також підтверджується копією Витягу з ЄРДР (зворот а.с.38). Згідно копії ухвали Косівського районного суду від 08.06.2022 року, у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.367 КК України, а саме, службовій недбалості, було обвинувачено [PERSON] , яка будучи посадовою особою органу місцевого самоврядування, неналежно виконуючи свої службові обов?язки, не перевіривши факту користування [PERSON] земельної ділянки в урочищі Берізник, с. Стопчатів, безпідставно (оскільки останній нею не користувався) винесла на другу сесію шостого демократичного скликання Стопчатівської сільської ради від 24.12.2010 року питання про надання дозволу на виготовлення технічного звіту по передачі у власність земельної ділянки площею 0,4179 га, яка фактично перебувала у користуванні [PERSON] (а.с.40-42 том 1). В ході розгляду вказаного кримінального провадження обвинувачену [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.2,3 ч.1 ст.49 КК України, у зв?язку із закінченням строків давності. Однак, речовими доказами у вказаній справі були оскаржуваний [PERSON] Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №360591 виданий 24.07.2012 року на ім?я відповідача, [PERSON] , та технічна документація по передачі вказаної земельної ділянки у власність. Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв?язку з наявністю у [PERSON] в постійному користуванні земельної ділянки, і яку незаконно передано у власність іншій особі (відповідачу [PERSON] ) через службову недбалість посадової особи (сільської голови) органу місцевого самоврядування. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Принцип непорушності\~права приватної\~власності закріплено\~в ст.41\~Конституції України,\~якою,\~зокрема передбачено,\~що кожен\~має право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~результатами своєї\~інтелектуальної,\~творчої діяльності. Право\~приватної власності\~набувається в\~порядку,\~визначеному законом. Громадяни\~для задоволення\~своїх потреб\~можуть користуватися\~об`єктами\~права державної\~та комунальної\~власності відповідно\~до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також,\~згідно до\~вимог ст.ст.\~317,\~319\~ЦК України,\~власникові належать\~права володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності\~на землю\~(земельну\~ділянку)\~набувається і\~здійснюється відповідно\~до закону.\~Держава забезпечує\~рівний захист\~прав усіх\~суб`єктів\~права власності (ч.1 ст. 386 ЦК України). Як передбачено ч.1 ст.3 Земельного Кодексу України (далі-ЗК), земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом ч.5 ст.116 ЗК України (в редакції Закону № 5245-VI від 06.09.2012, яка діє з 01.01.2013 року). Проте, на момент виготовлення технічної документації та видачі відповідачу оскаржуваного Державного акту серії ЯЛ №360591 виданого 24.07.2012 року, частина 5 ст.116 ЗК України (в ред. від 01.01.2002 року згідно ЗУ №2768-ІІІ від 25.10.2001 року) передбачала, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Таким чином, на час виготовлення відповідачем [PERSON] документів щодо набуття ним права власності на земельну ділянку площею 0,4179 га розташовану в урочищі Берізник, с. Стопчатів, Косівського району Івано-Франківської області вказана земельна ділянка перебувала у користуванні позивача [PERSON] і вилучена чи викуплена у передбаченому законом порядку не була. Надалі, в 2020 році позивач [PERSON] розпочала процес підготовки необхідної документації по приватизації виділеної їй раніше земельної ділянки, якою вона користується починаючи з 1993 року відповідно до норм чинного в 2020 році земельного законодавства, оскільки згідно пункту першого Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установити, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Так, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачено нормами ст.118 ЗК України. Зокрема, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення (ч.1 ст. 118 ЗК України). Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п.9 ч.1 ст. 2 цього Закону, реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав. Відповідно до п.4 ч.1 ст.3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однією з загальних засад державної реєстрації права є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених законом. Також,\~згідно вимог\~ч.3\~ст.3\~Закону «Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень»,\~речові права\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяження,\~що виникли\~до 1\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними\~за наявності\~однієї з\~таких умов: 1)\~реєстрація таких\~прав була\~проведена відповідно\~до законодавства,\~що діяло\~на момент\~їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до ч.10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Згідно зі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом в тому числі визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі №911/2701/17 (провадження № 12-258гс18) вказано, що частиною п`ятою статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону». Особливості проведення\~реєстраційних дій\~на підставі\~судових рішень\~передбачено ст.31-1 Закону\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень». Зокрема, згідно ч.2 ст.31-1 вищенаведеного Закону, державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач [PERSON] на законних підставах починаючи з 1993 року (після виділення їй присадибної ділянки рішенням виконкому Стопчатівської сільської ради від 24.11.1993 року) користується земельною ділянкою загальною площею 0,40 га в урочище Берізник с. Стопчатів Косівського району Івано-Франківської області. Однак, розпочавши в 2020 році процес підготовки необхідної документації по приватизації виділеної їй раніше земельної ділянки, позивач дізналась, що вказана земельна ділянка з 2012 року перебуває у власності відповідача [PERSON] на підставі Державного акту серії ЯЛ №360591 виданого 24.07.2012 року. В подальшому, на підставі заяви [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами Стопчатівської сільської ради, було внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування, що підтверджується повідомленням начальника СВ Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області. За результатами судового розгляду кримінального провадження внесеного за заявою позивача до ЄРДР, Косівським районним судом 08.06.2022 року було постановлено ухвалу, у мотивувальній частині якої зазначено, що обвинувачена у справі [PERSON] , будучи посадовою особою органу місцевого самоврядування, неналежно виконуючи свої службові обов?язки, через несумлінне ставлення до них, завдала істотної шкоди охоронюваним законом державним та громадським інтересам. Зокрема, 1) не перевіривши факту користування [PERSON] земельної ділянки в урочищі Берізник, с. Стопчатів, безпідставно (оскільки останній нею не користувався) винесла на другу сесію шостого демократичного скликання Стопчатівської сільської ради від 24.12.2010 року питання про надання дозволу на виготовлення технічного звіту по передачі у власність земельної ділянки площею 0,4179 га, яка фактично перебувала у користуванні [PERSON] ; 2) не перевіривши факту користування особою земельною ділянкою, при цьому маючи можливість здійснити таку перевірку, та будучи зобов`язаною вчинити такі дії відповідно до службових повноважень, підписала та скріпила відтиском печатки Стопчатівської сільської ради довідку №1583 від 29.12.2010 року про те, що [PERSON] відповідно запитів по господарської книги з 2001 року є користувачем земельної ділянки площею 0,4179 га, що не відповідає дійсності, так як останній взагалі не користувався та не користується земельною ділянкою загальною площею 0,4179 га. в урочищі «Берізник» села Стопчатів Косівського району; 3) безпідставно винесла на четверту сесію шостого демократичного скликання Стопчатівської сільської ради від 17.03.2011 питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, по передачі у власність земельної ділянки [PERSON] , як користувачу, загальною площею 0,4179 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в урочищі «Берізник» в селі Стопчатів Косівського району... в результаті чого... рішення Стопчатівської сільської ради Косівського району від 17.03.2011 стало підставою виготовлення Державного акту на право власності на земельну ділянку, а саме: державний акт серії ЯЛ № 360591. Таким чином, всупереч вимог закону, відповідачу [PERSON] (як користувачу) було надано у приватну власність земельну ділянку, якою починаючи з 1993 року на законних підставах фактично користувалась позивач [PERSON] . Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, факт протиправного вибуття земельної ділянки яка перебувала в постійному користуванні [PERSON] встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили. Протилежного судом не встановлено. Що стосується, заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то така не підлягає до застосування. На переконання суду, причини пропуску [PERSON] строку для звернення до суду з позовом, сумніву не викликають, оскільки позивачу стало відомо про здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку за відповідачем лише в 2020 році. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку, що вимоги [PERSON] підлягають до задоволення повністю, а вибраний позивачем спосіб захисту порушених прав, в даному випадку є ефективним та передбачений законом. Розподіл судових витрат між сторонами. Як передбачено\~статтею 141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача;\~2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Водночас, в силу вимог ч.4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 зазначеної статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до вимог ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно наявної у матеріалах справи квитанції №0085910032 від 26.12.2022 року, позивач сплатила 992,40 грн. судового збору (а.с.10 том 1), а також на виконання ухвали Косівського районного суду від 11.01.2023 року, позивач доплатила судовий збір у розмірі 2147,30 грн., що підтверджується квитанцією №0085910020 від 20.01.2023 року (а.с.54 том 1). Окрім цього, на підтвердження понесених витрат по оплаті посуг адвоката позивачем надано копії чеків на суму 10000 грн. та на суму 15000 грн. (а.с.11,12 том 2), а також Акт прийому-передачі наданих послуг від 04.12.2023 року на загальну суму 25000 гривень (а.с.13 том 2). Таким чином, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] судові витрати, а саме: 3 139, 70 грн. судового збору та витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 25 000 гривень. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved