Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-22 00:00:00

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС», звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат, 3% річних за користування грошовими коштами. Свої вимоги позивач мотивував тим, що в наслідок невиконання умов кредитного договору № 168-г/41 від 22.08.2007, укладеного між АБ «Факторіал-Банк» та [PERSON] , Заводським районним судом м. Миколаєва було ухвалено рішення про стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «СЕБ БАНК» суму боргу за кредитним договором в розмірі 92 570,62 грн., витрати пов`язані з оплатою державного мита в розмірі 925,71грн. та судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 30 грн. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2021 року у справі №487/6896/21 (провадження № 6/487/304/21) замінено стягувача ПАТ «СЕБ-Банк» на його правонаступника ТОВ «Консалт Солюшенс» щодо виконання рішення у справі №2-16/2009 за позовом про стягнення боргу за кредитним договором №168-г/41 від 22.08.2007 року у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими в рамках вказаної справи. Ураховуючи, що в ході примусового виконання виконавчого листа № 2-16/2009 було реалізовано транспортний засіб «SAMAND» модель EL 1.8, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] і на користь стягувача перераховано кошти в сумі 16 617,43 грн., позивач вважає, що [PERSON] зобовязана сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, що складає 23 450,29 грн. 23 липня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідач своїм правом на надання відзиву на позов не скористалась. За підтвердженою зареєстрованою адресою місця проживання відповідачці судом надсилався поштовий лист з рекомендованим повідомленням, який повернувся за закінченням терміну зберігання. Надалі позивачка двічі повідомлялася про наявність позову через сайт судової влади (а.с.62, 72,79). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 серпня 2007 року між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 168-г/41 за змістом пункту 1.1. якого Банк надає Позичальнику кредит у сумі 99 960 гривень строком до 21 серпня 2013 року (а.с.20-23). Того ж дня між Банком та [PERSON] було укладено Договір застави №б/н, згідно пункту 1.1. якого, цей Договір забезпечує виконання заставодавцем договору кредиту №168-г/41 від 22 серпня 2007 року. Предметом застави є автомобіль марки «SAMAND», модель EL 1.8, 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] (а.с.24-25). Умови кредитного договору відповідачем не виконувались, внаслідок чого кредитор звернувся до суду і 13 серпня 2009 року рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва у справі № 2-16/2009 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту - задоволено. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «СЕБ БАНК» суму боргу за кредитним договором в розмірі 92 570,62 грн., витрати пов`язані з оплатою державного мита в розмірі 925,71грн. та судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 30 грн. Рішення набрало законної сили (а.с.18,19). В ході здійснення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-16/2009, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «СЕБ Банк» заборгованості за кредитним договором, в установленому законом порядку було реалізовано транспортний засіб «SAMAND» модель EL 1.8, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] , що був предметом застави ПАТ «СЕБ Банк», відповідно до протоколу проведення аукціону №11/237//11/з237. Кошти, які надійшли на депозитний рахунок відділу, було розподіллено в порядку ст. 43 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV. На користь стягувача перераховано кошти в сумі 16 617,43 грн (а.с.26). Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2021 року у справі №487/6896/21 (Провадження № 6/487/304/21) замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «СЕБ-Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» щодо виконання рішення у справі №2-16/2009 за позовом Публічного акціонерного товариства «СЕБ-Банк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором №168-г/41 від 22.08.2007 року у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими в рамках вказаної справи (а.с.30). Обставини правонаступництва встановлені ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.10.2021 року у справі №487/6896/21 та в силу положень ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. На цій стадії боржник вчиняє дії на виконання рішення суду добровільно або під примусом. Грошове зобов`язання в розмірі 75 953,19 грн, після предмета застави, є невиконаним і відповідач ухиляється від повернення залишку кредитних коштів на шкоду кредитору. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд враховує, що предметом позову в цій справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних за прострочення відповідачем виконання зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 та ч. 5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а також у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вищенаведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30 березня 2016 року, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання і обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України. Закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою в будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат, а тому у ТОВ «Консалт Солюшенс» виникло законне право на стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за користування коштами, передбачене статтею 625 ЦК України. При звернені до суду позивачем враховано строки позовної давності для звернення з такою вимогою. При цьому позивач виходив з розрахунку заборгованості на суму в розмірі 75953,19 грн за період з 23.02.2019 по 23.02.2022, відсилаючись на початок оголошення воєнного стану. Зазначив, що відповідно до пункту 18 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Разом з тим пунктом 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК, продовжуються на строк його дії. Таким чином строк загальної позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України було продовжено на строк дії воєнного стану і на що посилається позивач. Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного станув Україні» (із змінами), в Україні із 05години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який в подальшому продовжено та триває на даний час. Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, відповідачі свої договірні зобов`язання належним чином не виконували, існує порушення виконання зобов`язань, тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі. В частині відшкодування понесених судових витрат, суд, згідно положень ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2 422,40 грн, сплата якого підтверджується квитанцією №356 від 17.07.2024. У той же час позивачеві слід відмовити у стягненні 10000,00 грн витрат на правову допомогу, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу у підтвердження понесення вказаних витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved